КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
10 червня 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Унікальний номер справи № 759/12750/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7815/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
                 за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Войтенко Ю.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя, -
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,60 кв.м., з яких житлова площа становить 39,70 кв.м., зареєстровану 07 червня 1995 року БТІ м. Києва в реєстровій книзі за № 324 на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 травня 1995 року, та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 03 вересня 1994 року по 06 вересня 2013 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У шлюбі сторонами було набуто у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, договір купівлі-продажу було оформлено на ОСОБА_2 . Зазначала, що питання про поділ спільної квартири не вирішено, відповідач обіцяв поділити вказане майно, проте, згоди між сторонами не досягнуто (а.с. 3-4).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначав, що позивач вже зверталась до Святошинського районного суду міста Києва з ідентичним позовом, який згідно з ухвалою суду від 13 серпня 2015 року було залишено без розгляду. Також вказував, що спірна квартира була придбана його матір`ю ОСОБА_5 на його ім`я через дев`ять місяців після укладення шлюбу. На той момент позивачу виповнилось лише 19 років та грошей на придбання майна вона не мала. Гроші на придбання квартири позичались матір`ю відповідача, на підтвердження чого, ним було надано розписку. Також зазначав, що шлюбні відносини між сторонами та ведення сумісного господарства були припинені ще у 2012 році. З того часу і дотепер відповідач самостійно утримує квартиру, зробив косметичний ремонт, сплачує комунальні послуги. Обидва сина сторін зареєстровані у вказаній квартирі, неповнолітній син ОСОБА_4 проживає разом з відповідачем (а.с. 63).
Також ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності та просив застосувати позовну давність, посилаючись на те, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами було ухвалено 06 вересня 2013 року, відтак з 07 вересня 2013 року почався трирічний строк для звернення до суду. Про порушення свого права позивачу було відомо, оскільки ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2014 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, в тому числі, спірної квартири. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року позов залишено без розгляду. Вважає, що строк позовної давності сплинув 08 вересня 2016 року, проте, до суду позивач звернулась у липні 2019, тобто майже через 6 років. При цьому, позивачем не було надано доказів наявності поважних причин пропуску позовної давності, тому просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності (а.с. 77).
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 97). 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 121-125).
Не погодившись з рішенням районного суду, 06 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою та просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю (а.с. 127-150).
На обґрунтування скарги зазначила, що не погоджується з висновками суду щодо застосування строку позовної давності як підстави для відмови у позові, оскільки відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» на позови власника щодо визнання права власності на майно не поширюються правила про позовну давність. Вважає, що суд дійшов передчасного та необґрунтованого висновку, що відлік строку позовної давності слід відраховувати саме з червня 2014 року, коли вона звернулася з позовом про захист права на майно, оскільки цю обставину не доведено, крім того, предмет і підстава позову того позову були іншими. Стверджувала, що про порушення своїх прав у спірних правовідносинах дізналася лише у червні 2019 року, після чого пред`явила позов у межах строку. За таких обставин, оскільки суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя сторін, у суду були відсутні підстави для застосування строку позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін (а.с. 164-169).
 
            У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Шегера І.П. заперечували проти скарги і просили залишити її без задоволення. 
Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. 
Начальник Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації - Топоренко С. надіслала письмову заяву в якій просила розглянути справу за відсутності представника (а.с. 173-174, 186-187). 
Апелянт ОСОБА_1 сповіщалась на зазначену нею адресу, проте повідомлення повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою. На зазначений апелянтом ОСОБА_6 в апеляційній скарзі номер телефону повідомлення суду не надходили із повідомленням мобільного оператора, що такий номер телефону не існує, про що здійснено технічну фіксацію таких повідомлень (а.с. 157-163).
У зв`язку з наведеним апеляційний суд 20 травня 2021 року відкладав розгляд справи на 10 червня 2021 року із здійсненням повідомлення шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 171-172, 183-184)
Заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від апелянта ОСОБА_1 до суду не надходили.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, « Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Позивач ОСОБА_1 є апелянтом у цій справі та, виходячи з вищенаведених вимог законодавства, зобов`язана цікавитись рухом справи. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
            Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
 Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів погодилась з таким висновком суду з огляду на наступне.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 вересня 1994 року сторони уклали шлюб, про що Бучанською селищною радою Київської області зроблено запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів № 131 (а.с. 7).
Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-10).
Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» 31 травня 1995 року за № 1/3313-3147, ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-12, 87).
За інформацією, наданою Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» згідно з даними реєстрових книг, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31 травня 1995 року (а.с. 86).
У вказаній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 з 26 вересня 1995 року по теперішній час, а також зареєстровано проживання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 09 червня 2005 року (а.с. 73).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 17 вересня 2013 року (а.с. 8).
 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), так і норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Відповідно до ст. 22 КпШС України 1969 року (у редакції, чинній на момент придбання спірної квартири) майно, нажите  подружжям  за  час  шлюбу,  є  його   спільною сумісною  власністю.  Кожен  з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був  зайнятий  веденням  домашнього  господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
У ч. 1 ст. 24 КпШС 1969 року передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
З аналізу статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.
Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 набута у власність за час перебування сторін у шлюбі, така квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя у рівних частках.
Письмових доказів, зокрема, шлюбного договору, існування домовленості між подружжям щодо іншого визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна до суду не надано.
Твердження відповідача про те, що спірну квартиру було придбано за кошти, які позичались його матір`ю, на підтвердження чого надав розписку  від 05 травня 1995 року про отримання 9 000 доларів США, є необґрунтованими, оскільки відповідач не надав допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені грошові кошти були витрачені саме на купівлю спірної квартири та є його власними коштами, як такі, що були отримані ним у дар від матері.
Тому, обґрунтованими є висновки районного суду який відхилив доводи відповідача, що вказана квартира набута за кошти, які позичила його мати.
Спірні правовідносини щодо поділу спірної квартири між сторонами виникли коли набув чинності СК України.  
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Проте відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності до вимог про поділ майна подружжя.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заявив про застосування строку позовної давності та просив застосувати позовну давність (а.с. 77).
У справі, що переглядається, установлено, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 31 травня 1995 року, шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано відповідно до рішення суду 06 вересня 2013, вказане рішення суду набрало законної сили 17 вересня 2013 року.
У червні 2014 року ОСОБА_1 вперше подала позовну заяву до ОСОБА_2 з вимогою про поділ спільного сумісного майна подружжя, зокрема квартири за адресою: АДРЕСА_1 , пославшись на те, що відповідач до квартири не допускає, стверджує, що квартира є його власністю, оскільки оформлена на нього, а спільної згоди щодо поділу цієї квартири між сторонами не досягнуто (а.с. 68-70)
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2014 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, в тому числі, спірної квартири. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року позов залишено без розгляду (а.с. 71).
Таким чином, подавши у червні 2014 року позовну заяву із зазначенням вищевказаних підстав позову, позивачка ОСОБА_1 була обізнана про порушення свого права, проте, повторно до суду позивач звернулась лише у липні 2019, тобто через п`ять років. При цьому, позивачкою не було надано доказів наявності поважних причин пропуску позовної давності.
Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11  «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач має також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку на звернення до суду), за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності.
Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/14932/18 (провадження № 61-21801св19).
Отже, саме позивачка ОСОБА_1 повинна була довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про порушення її прав на спірну квартиру.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», пункт 570).
Врахувавши вищезазначені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності.
Зазначення апелянтом на неналежне представництво її інтересів у справі про поділ майна подружжя, яка розглядалась протягом вересня 2014 року - серпня 2015 року, не дають підстав для висновку про пропуск позивачкою позовної давності з поважних причин.
Доводи апелянта, що їй не було відомо про ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року у справі № 759/10413/14-ц про залишення судом її позову без розгляду, не можуть бути визнані поважними, оскільки позивачка ОСОБА_1 подавши позов, мала б цікавитись рухом справи за її позовом. 
Аргументи апеляційної скарги містять норми сімейного та цивільного законодавства, а також доводи щодо початку перебігу позовної давності для вимоги позивача про поділ майна подружжя, проте жоден з цих доводів не спростовує висновків районного суду про те, що позивачка ОСОБА_1 подавши у червні 2014 року позовну заяву про поділ спірної квартири, сама визначила факт порушення її права на вищевказану квартиру у червні 2014 року, при цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивачка була позбавлена можливості дізнатись про зазначений вище факт та звернутись до суду із позовом протягом трирічного строку.
Посилання апелянта на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 682/735/18, від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження № 61-2361св20) суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки вказані висновки касаційного суду не відрізняються від наведених у цій справі висновків Верховного Суду, проте встановлені фактичні обставини у цих справах є різними. 
На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони. 
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 11 червня 2021 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

 В.М. Ратнікова