Справа № 459/3621/19                                Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І. 
Провадження № 22-ц/811/2483/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       01 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Юзефович Ю.І.
                з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2020 року в складі судді Рудакова Д.І. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи Приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним,-
встановив:
У грудні 2019 року позивачка  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з участю третьої особи Приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним.
Вимоги обґрунтовувала тим, що 20.10.2007 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 . Від подружнього життя мають синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2018 року шлюб з ОСОБА_1 розірвано. 
Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 користувались земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , яку навесні 2012 року вони купили в останнього, однак, через відсутність достатніх коштів, не здійснили перереєстрацію на себе. За цю земельну ділянку сплатили ОСОБА_4 кошти в сумі 600 доларів США. 
Навесні 2016 року почали самочинне будівництво дачного будинку без правовстановлюючих документів. 
Через 2 місяці після розірвання шлюбу 07.09.2018 року, ОСОБА_1 перереєстрував земельну ділянку, оформивши договір дарування. Стверджує, що договір купівлі-продажу земельної ділянки та фактична її передача мала місце весною 2016 року, тому вважає договір дарування цієї земельної ділянки удаваним правочином.
Просила визнати удаваним правочин – договір дарування земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер – 4611800000:005:0129, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07.09.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , укладений з метою приховання договору купівлі-продажу та визнати цей договір –договором купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер – 4611800000:005:0129, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частки вказаної вище земельної ділянки; стягнути на її користь сплачений судовий збір та 3000,00 грн. витрат за надання правової допомоги.
Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи Приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним – відмовлено.
Рішення оскаржила позивачка ОСОБА_3 , вважає незаконним та необґрунтованим.
В апеляційній скарзі зазначає, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та фактична передача такої мала місце весною 2016 року, відтак вважає удаваним договір дарування даної земельної ділянки від 07.09.2018, укладений з метою уникнути поділу майна, придбаного за спільні кошти у шлюбі.
Звертає увагу, що через місяць після розірвання шлюбу з відповідачем, він 07.09.2018 отримує у дар від чужої людини земельну ділянку, на якій побудований дачний будинок із ступенем готовності 64,81%, при цьому відповідач запевняє, що будинок на спірній земельній ділянці він побудував після укладення договору дарування. До матеріалів справи долучила фотографії, де вона разом із старшим сином стоять біля фундаменту дачного будинку, відтак будівництво розпочато шість років тому.
При укладенні договору дарування спірної земельної ділянки ОСОБА_4 надав нотаріусу державний акт, де на плані зовнішніх меж відсутнє розташування дачного будинку, отже ввів в оману нотаріуса.
На переконання апелянта, вказані факти свідчать про те, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, тому суд повинен був прийти висновку, що укладений між відповідачами договір дарування є удаваною угодою, яка приховує угоду купівлі-продажу спірної земельної ділянки.
Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бордюк М.Й. апеляційну скаргу заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи позивачка ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Степяук І.С. в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів щодо дійсного наміру укладення саме договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також, що нею та ОСОБА_1 сплачувались грошові кошти ОСОБА_4 в розмірі 600 доларів США.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що 20.10.2007 сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, від якого мають трьох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18.06.2018 року шлюб між сторонами розірвано.
Після розірвання шлюбу, між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, відтак на розгляді Червоноградського міського суду перебувала цивільна справа № 459/2431/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Звертаючись до суду під час розгляду цивільної справи № 459/2431/18 із зустрічним позовом ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності у розмірі 1/2 частки на будівельні матеріали та вартість виконаних будівельно-монтажних робіт, які були використані при створенні об`єктів будівництва, а саме: огорожі по частині периметра земельної ділянки та садового будинку, що у своїй сукупності є об`єктом незавершеного будівництва, які знаходиться на земельній ділянці № НОМЕР_1 , кадастровий номер 4611800000:05:005:0129 по АДРЕСА_1 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 1637537046118, що на підставі договору дарування від 07.09.2018 року належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .Звертала увагу, що дана земельна ділянка була придбана їхнім подружжям у 2012 р. за 600 дол. США, проте через брак коштів не була перереєстрована на нового власника, а згодом там збудували двоповерховий дачний будинок та частину огорожі. Зазначила, що через кілька місяців після розірвання шлюбу позивач перереєстрував спірну земельну ділянку на себе. Вважає, що має право на половину цього майна з огляду на принцип рівності часток при поділі майна подружжя.
З дослідженого з договору дарування земельної ділянки від 07 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., відповідач ОСОБА_1 отримав у дар земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер 4611800000:05:005:0129 по АДРЕСА_1 .
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.09.2018 року, власником вказаної вище земельної ділянки є ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4 ст. 722 ЦК України).
Звертаючись до суду по даній справі із позовними вимогами до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнаня удаваним правочину, а саме договір дарування земельної ділянки, укладений 07.09.2018 року між відповідачами, з метою приховання договору купівлі-продажу та визнати цей договір –договором купівлі-продажу земельної ділянки, позивачка покликалася на те, що спірну земельну ділянку вони з чоловіком придбали весною 2012 року, однак через відсутність достатніх коштів, не здійснили перереєстрацію на себе, за цю земельну ділянку сплатили ОСОБА_4 кошти в сумі 600 доларів США. 
Заперечуючи позовні вимоги відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звертали увагу, що між ними було дійсно укладено договір дарування земельної ділянки, жодних коштів дарувальник від обдарованого не отримував.
За умовами договору дарування від 07.09.2018 ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер 4611800000:05:005:0129 по АДРЕСА_1 , надану для ведення садівництва.
Право власності за дарувальником на земельну ділянку зареєстровано 03 вересня 2018 року за номером 27792794, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 06 вересня 2018 року.
Згідно із п. 12 договору, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявленням є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.
У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
При цьому, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
З наведеного вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.
Встановивши, що право власності за ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку зареєстровано 03 вересня 2018 року, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 06 вересня 2018 року, колегія суддів вважає безпідставним твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що спірну земельну ділянку вони з чоловіком придбали весною 2012 року за 600 доларів США, оскільки лише після реєстрації права власності ОСОБА_4 набув повноважень на розпорядження земельною ділянкою.
Крім цього, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо дійсного наміру укладення 07 вересня 2018 року саме договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також, що нею та ОСОБА_1 сплачувались грошові кошти ОСОБА_4 в розмірі 600 доларів США за придбання земельної ділянки, відтак відсутні підстави для висновку про визнання оспорюваного договору дарування земельної ділянки недійсним, як удаваного правочину.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 02 червня 2021 року.

Головуючий:                                                          А.В. Ніткевич

Судді:                                                                         С.М. Бойко

С.М. Копняк