Справа № 157/648/20 	Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б. С. 	
Провадження № 22-ц/802/377/21  Категорія: 63 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Шевчук Л.Я.,
суддів – Данилюк В.А., Киці С.І.,
секретар с/з – Галицька І.П.,
з участю:
відповідача – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення із жилого приміщення, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою та житловим будинком, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 04 січня 2021 року,

                                             В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтувала тим, що їй на праві особистої приватної   власності   належить   житловий   будинок   АДРЕСА_1 . У цьому будинку вона за власні кошти зробила капітальний ремонт і користувалася ним до повернення свого сина – відповідача ОСОБА_1 з м. Запоріжжя у вересні 2018 року. Відповідач вселився в будинок без її згоди і там проживає, хоча зареєстрований  разом з  дочкою  в  квартирі   АДРЕСА_2 . 
Позивачка також зазначала, що відповідач нищить її майно, яке знаходиться в будинку, та чинить їй перешкоди у користуванні своїм власним нерухомим майном.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні власним житловим будинком шляхом виселення відповідача із цього будинку.
У липні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_2 про встановлення безстрокового сервітуту на право користування земельною ділянкою   та     житловим     будинком, який обґрунтував тим, що в цьому житловому будинку він проживав із дня свого народження. Його матір - позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 віддала його на виховання своїй матері ОСОБА_3 та своєму братові ОСОБА_4 , а сама переїхала в інше житло. Спірний будинок з надвірними буділями і спорудами фактично побудував його дядько   ОСОБА_4 , який  неодноразово запевняв, що все це майно залишиться йому. 
ОСОБА_1 також зазначав, що ОСОБА_2 ніколи не проживала в цьому житловому будинку, а у 2006 році виїхала на заробітки в Італію, де знаходилася до 2020 року, у 2018 році ОСОБА_2 за власним бажанням найняла та оплатила послуги перевізника, який перевіз його сім`ю з м. Києва до м. Камінь-Каширського Волинської області. Після повернення ОСОБА_2 з Італії остання повідомила, що хоче проживати в житловому будинку сама та змусила їх звільнити  житло.  Позивач за зустрічним позовом в таких діях відповідача вбачає  порушення статті 156 ЖК України, яка передбачає рівність прав у користуванні жилим приміщенням між власником житлового приміщення та членами його сім`ї.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив суд встановити сервітут на право користування ним земельною ділянкою та житловим будинком по АДРЕСА_1 як члену сім`ї власника майна на необмежений час.
Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 04 січня 2021 року у цій справі позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення із жилого приміщення задоволено.
Постановлено усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 із цього житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою та житловим будинком відмовлено.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 в користь позивачки ОСОБА_2 840,80 грн судового збору.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 і про задоволення його зустрічного позову.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи.
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим будинком, суд першої інстанції враховував, що позивачка як власник нерухомого майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.
Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з дотриманням вимог закону.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Поняття, зміст, порядок здійснення права власності, а також принципи його непорушності визначаються статтями 316 - 321 Цивільного кодексу України, де зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Отже, чинним законодавством закріплено право власника майна вільно і безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Обмеження власника в реалізації цього права допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У своїй позовній заяві про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 із жилого приміщення позивачка ОСОБА_2 посилалася на норми статті 150 ЖК України та статей 319, 321, 406 ЦК України.
За положеннями статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
ОСОБА_2 як власник житлового будинку просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні нею права користування домоволодінням шляхом виселення відповідача із житлового будинку.
За матеріалами справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.5) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 березня 2019 року (а.с.4).
21 січня 2020 року комісія Камінь-Каширської міської ради Волинської області склала акт обстеження фактичного проживання, з якого убачається, що власник будинку ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю проживає без реєстрації в житловому будинку по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.6).
Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , його дочка ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.7). 
Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю проживає без реєстрації в житловому будинку, який на праві приватної власності належить позивачці ОСОБА_2 .
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
ОСОБА_2 , як власник житлового будинку, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні зазначеним домоволодінням шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 з її будинку.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо усунення їй перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 із спірного жилого приміщення.
При цьому не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не порушував правила співжиття із власником житлового будинку, а тому він не може бути виселений із жилого приміщення.
Так, ОСОБА_2 просила суд захистити своє право власності на домоволодіння від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння і, при цьому, не просила суд виселити відповідача ОСОБА_1 із житлового будинку з підстав, зазначених у статті 116 ЖК України, а саме у зв`язку з тим, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався нормами Цивільного Кодексу України щодо захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння майно, які, як вважав суд, кореспондуються із нормами Житлового Кодексу України щодо користування жилим приміщення.
Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою і житловим будинку з огляду на таке.
Згідно з частиною 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природніх ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Право обмеженого користування чужим майном може бути встановлене безпосередньо законом, а також договором, заповітом, рішенням суду. Безпосередньо законом, незалежно від договору, заповіту, рішення суду, будь-якого іншого волевиявлення власника, встановлено право членів сім`ї власника помешкання на користування цим житлом (стаття 405 ЦК України).
Проте, як убачається із позовної заяви ОСОБА_1 , його матір ОСОБА_2 не проживала у житловому будинку по АДРЕСА_1 , а починаючи з 2006 року по 2020 рік, перебувала за кордоном на заробітках, а за положеннями частини 1 статті 405 ЦК України лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Крім того, ОСОБА_1 свої вимоги про встановлення сервітуту на користування житловим будинком обґрунтував потребою в забезпеченні його житлом у зв`язку з відсутністю іншого помешкання.
Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 забезпечений житлом, оскільки він разом зі своєю дочкою зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , а тому не можна вважати, що встановлення  сервітуту на   право   користування   житловим будинком по АДРЕСА_1 є єдиним можливим способом забезпечення його житлових потреб.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 04 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 
Судді