ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«13» травня 2021 року
м. Харків
справа № 640/18479/18
провадження № 22ц/818/2882/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -                   Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А.В., Хорошевського О.М.
учасники справи: 
позивач – Харківська міська рада, 
відповідачка – ОСОБА_1 ,
треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року в складі судді Зуба Г.А. 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2018 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 вересня 2018 року № 139236293 права власності на нежитлову будівлю літ «В-3» загальною площею 553,7 кв м по АДРЕСА_1 зареєстровано Ѕ частину за ОСОБА_3 та Ѕ частину за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2013 року № 559.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 26 вересня 2018 року здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 використовують земельну ділянку площею 0,025 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ «В-3».

Зазначила, що із листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові від 23 вересня 2018 року № 19-20-0.23,08-968/116-18 вбачається, що речові права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Вважала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 15 лютого 2013 рок по теперішній час використовують земельну ділянку площею 0,0255 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав. Отже, вказана земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

Посилалася на те, що у період з 01 вересня 2015 року по 30 вересня 2018 року відповідачка не сплачувала за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегла у себе майно – грошові кошти. Визначена частка земельної ділянки, яку використовує ОСОБА_4 , розмір якої складає 112,5 кв м від загальної площі земельної ділянки, а саме від 225 кв м.

Зазначила, що відповідачка зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, тим самим збільшує вартість власного майна, а міська рада втрачає належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме коштів у розмірі орендної плати відповідачки за рахунок позивача.

Вказала, що розмір збережених відповідачкою коштів від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню з боку відповідачки становить 153 129,22 грн, виходячи з розміру орендної плати за землю.

Вважала, що внаслідок використання відповідачкою вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивачки щодо неодержаних грошових коштів в розмірі орендної плати за землю.

Просила стягнути з ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 153 129,22 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2296,94 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року позовні вимоги Харківської міської ради – задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 153129,22 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2296,94 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. У разі незадоволення її апеляційної скарги просила дати аналіз зазначеним у письмових поясненнях її представника та в її відзивах та доповненнях висновків Верховного Суду та визначити підстави та обставини, відповідно до яких вони не були застосовані судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції для вирішення даної справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду, що викладені в постановах від 05 серпня 2020 року по справі № 922/1610/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/58577/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц.

29 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, в яких зазначила, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 серпня 2020 року, у справі № 640/18482/18 за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, позовні вимоги задоволено та 16 березня 2021 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення. Зазначила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 хочуть позбутися майна, яке належить їм, фіктивно переоформити на когось із близьких родичів, а свої невиконані грошові зобов`язання перекласти на інших громадян, які не мають ніякого відношення до них та до їх зобов`язань. 

06 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначила, що відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою не може бути визнане як самовільне використання та не надає права на безоплатне використання земельною ділянкою. Вважала, що посилання відповідачки на висновки Верховного Суду за результатами розгляду подібних правовідносин, але за наявності сформованої земельної ділянки не можуть бути застосовані під час розгляду даної справи, оскільки доказова база у цих справах не є тотожньою.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлено факт використання відповідачкою земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження нею коштів у розмірі орендної плати за її використання, тому слід дійти висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статей 1212-1214 ЦК України, оскільки для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до акту обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 26 вересня 2018 року встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 вересня 2018 року № 139236293 права власності на нежитлову будівлю літ «В-3» загальною площею 553,7 кв м по АДРЕСА_1 зареєстровано Ѕ частину за ОСОБА_3 та Ѕ частину за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2013 року № 559.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 15 лютого 2013 року по теперішній час використовують земельну ділянку площею 0,0255 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав.

Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,0255 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до меж паркану та зовнішніх меж будівлі.

Визначені за результатами геодезичної зйомки координати земельної ділянки оброблені та сформовані в електронному файлі у форматі «shp» для подальшого отримання розрахунковим методом із застосуванням програмних комплексів з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова даних про нормативну грошову оцінку зазначеної земельної ділянки (а.с.11-12, 16-18 том 1).

Листом № 19-20-0.23,08-968/116-18 від 29 березня 2018 року відділу у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області повідомлено про те, що станом на 29 грудня 2012 року у відділі не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19 том 1).

Листом від 26 березня 2018 року № 6332/9/20-40-13-08-20 Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області повідомлено про відсутність інформації щодо сплати ОСОБА_4 земельного податку та орендної плати за земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року. Станом на 02 квітня 2018 року на обліку в Головному управлінні ДФС у Харківській області як платник земельного податку з фізичних осіб (орендної плати з фізичних осіб) ОСОБА_4 не зареєстрована, податок не сплачує (а. с.25 том 1).

Із наданих позивачем розрахунків вбачається, що розмір безпідставно збережених відповідачкою коштів з 01 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року складає 9788,79 грн, з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 56 109,28 грн, з 01 січня 2017 року по 31 липня 2017 року - 47 580,64 грн, з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року - 27 755,35 грн, з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року -11 895,16 грн (а.с.20-24 том 1).

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно із статтею 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до частин першої і другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 є власницею Ѕ частини нежитлової будівлі літ «В-3» загальною площею 553,7 кв м по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2013 року № 559. Будучи власницею Ѕ частини вказаного нерухомого майна, вона використовувала земельну ділянку, площею 112,5 кв м (Ѕ від загальної площі земельної ділянки), за зазначеною адресою без укладення договору оренди (права користування). 

Отже, предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено. 

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави, або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Безпідставне набуття ОСОБА_4 спірної земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, зокрема, отримання відповідачкою у власність Ѕ частини нежитлового приміщення, що розташоване на спірній земельній ділянці.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Враховуючи, що речові права відповідачки на земельну ділянку не реєструвались, вона не набула належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому використовує її без достатніх правових підстав.

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Тому, задовольняючи позов та стягуючи з відповідачки на користь Харківської міської ради 153 129,22 грн, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідачка, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Такі висновки суду відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), а також у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 642/4792/17 (провадження № 61-44207св18), від 20 січня 2021 року у справі № 646/4546/19 (провадження № 61-7171св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 686/12328/18 (провадження № 61-13769св20), від 24 березня 2021 року у справі № 643/19041/13-ц (провадження № 61-15075св19).

Таким чином суд першої інстанції, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що правова підстава для набуття (збереження) майна - земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у відповідачки відсутня, тому у Харківської міської ради правомірно виникло право на стягнення коштів, отриманих безпідставно, як суми, яку мав би отримати місцевий бюджет.

При цьому суд першої інстанції правильно взяв до уваги звіт геодезичної зйомки та акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на підставі яких складено розрахунок орендної плати, а саме - шляхом множення вартості одного квадратного метру земельної ділянки (відповідно до проведеної та затвердженої нормативно - грошової оцінки земель м. Харкова станом на рік розрахунку) на всю площу земельної ділянки, а також на розмір ставки орендної плати за земельну ділянку.

Розрахунок здійснено, виходячи з площі земельної ділянки, яка фактично використовується ОСОБА_4 та складає 112,5 кв м, тобто Ѕ частину від загальної площі 225 кв м.
В свою чергу, на підтвердження неправильності розрахунку, здійсненого позивачем, відповідачкою не здійснено і не подано суду свого контррозрахунку.

Доказів того, що за визначений позивачем період для стягнення сум, діяла інша ставка річної орендної плати аніж 8%, матеріали справи не містять і ОСОБА_4 на спростування саме цієї ставки належних, достовірних та допустимих доказів не надано. 

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне обрахування суми безпідставно отриманих коштів є необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_4 щодо того, що земельна ділянка не сформована, як об`єкт оренди, судова колегія відхиляє, оскільки між сторонами виникли недоговірні відносини, а не правовідносини з укладення договору оренди землі.

Посилання ОСОБА_4 на відсутність витягу з технічної документації про нормативно - грошову оцінку земельної ділянки колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Рішенням Харківської міської ради від 27 лютого 2008 року № 41/08 затверджено загальний порядок визначення розміру орендної плати при наданні земельних ділянок у платне користування. У пункті 2.3 даного рішення визначено, що базою для обчислення орендної плати є нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка надається в оренду. Нормативна грошова оцінка земель м. Харкова проводиться у відповідності з чинним законодавством України і підлягає затвердженню Харківською міською радою.

Наказом Мінагрополітики від 25 листопада 2016 року № 489 затверджено «Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», відповідно до якого нормативна грошова оцінка тієї чи іншої земельної ділянки отримується шляхом відповідної формули.

Рішенням Харківської міської ради від 03 липня 2013 року № 1209/13 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01 січня 2013 року. Вказаним рішенням також затверджено економіко - планувальне зонування земель міста Харкова.

Таким чином, Харківською міською радою розроблена та затверджена технічна документація на усі землі м. Харкова, в тому числі, і на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Згідно з статтею 5 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки отримують для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Вказаний витяг можливо отримати тільки у разі наявності розробленої та затвердженої, відповідно до вимог чинного законодавства, технічної документації на конкретну земельну ділянку.

Однак, відповідачка із заявою про надання дозволу на складання технічної документації до Харківської міської ради не зверталася.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що надані позивачем розрахунки є належними доказами, які підтверджують розмір безпідставно збережених відповідачкою коштів за користування земельною ділянкою.

Твердження ОСОБА_4 щодо того, що судом не враховано висновків Верховного Суду, що викладені в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/58577/17, 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме цими правовими висновками визначено, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний ці кошти повернути власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 922/1610/18 стосується інших обставин.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до  статті 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський 

Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року.