ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 р.	Справа № 440/6331/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Ральченка І.М. ,  Катунова В.В. ,
                              за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2021, у складі колегії судді Н.Ю. Алєксєєва, Г.В. Костенко, С.О. Удовіченко, м. Полтава, повний текст складено 02.03.21 по справі № 440/6331/20 за позовом     ОСОБА_1 до    Кабінету Міністрів України,     Центра по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області,   Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Міністерства соціальної політики України про встановлення відсутності компетенції, визнання дій незаконними, визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
03 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету  Київської районної в м. Полтаві ради, у якій просить встановити відсутність компетенції (повноважень) у Кабінету Міністрів України, порушуючи норми частини 5 статті 17, пунктів 2, 3 ст.116 Конституції України та норм міжнародного права, як органу виконавчої влади, в прийнятті на свій розсуд рішення на зниження без відповідної компенсації, в абзаці 4 підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 19 лютого 2020 року, розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в 2020 році для осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни сумою 4120 гривень, в супереч чинної нормі, встановленої розділом І спеціального Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-XIV від 25.12.1998 року, а саме розміром 10 мінімальних пенсій за віком, через порушення засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, а також статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правової позиції Європейського суду з прав людини, яка визначена в пункті 90 Рішення у справі «Колесник проти України» (KOLESNYK AND OTHERS v. UKRAINE, від 3 червня 2014 року, заява № 57116/10) та Рішення від 04.12.1974 року Yvonne van Duyn V. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), правових висновків остаточних рішень у справі «Сук проти України», (CASE OF SUK v. UKRAINE; Заява №10972/05; пункт 23, остаточне рішення від 10 березня 2011 року), у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine, Заява № 63134/00; пункт 23, остаточне рішення від 08 листопада 2005 року) та Рішень Конституційного Суду України, щодо забезпечення для осіб, які належать до ветеранів війни, гарантій державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України, починаючи з 01.12.2004 року з прийняттям Рішення № 20-рп/2004 по справі № 1-27/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій);
- визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо виконання своїх повноважень встановлених пунктами 2, 3 статті 116 Основного Закону України, з урахуванням дії частини 5 статті 17 Конституції України, щодо забезпечення до 30 вересня 2020 року державних гарантій по захисту права ОСОБА_1 на частину її власності через скорочення розміру щорічної грошової допомоги до 5 травня для ветеранів війни - осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни в 2020 році сумою - 4120 гривень, що призвело до створення матеріальної шкоди розміром (16380-4120)=12260 грн., завданої через звуження змісту та обсягу прав ОСОБА_1 рішенням Уряду в абзаці 4 підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 19 лютого 2020, яке визнане рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2020 у справі №640/9677/20, протиправним та нечинним;
- визнати бездіяльність Міністерства соціальної політики України відносно реалізації своїх повноважень, встановлених пунктами 1, 2, 3, 4 ПОЛОЖЕННЯ про Міністерство соціальної політики України. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. N9 423, щодо забезпечення соціального захисту позивачки, як ветерана війни, на яку поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " в частині організації повної виплати разової грошової допомоги до 05 травня розміром 10 мінімальних пенсій за віком та здійснення державного нагляду, контролю за додержанням вимог Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-XIV від 25.12.1998 року з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, щодо забезпечення для осіб, які належать до ветеранів війни, гарантій державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України, починаючи з 01.12.2004 року з прийняттям Рішення № 20-рп/2004 по справі № 1-27/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій);
- зобов`язати Міністерство соціальної політики України, у зв`язку з визнанням абзацу 4 підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 19 лютого 2020 протиправним та нечинним, перерахувати кошти на виконання вимог Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-XIV від 25.12.1998 року для забезпечення відшкодування матеріальної шкоди завданої ОСОБА_1 Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплату Полтавській області через недоплату грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, що складає, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги, дванадцять тисяч двісті шістдесят гривен, - (16380 - 4120) = 12260 грн., з урахуванням висновків постанови Верховного Суду України від 11.11.2008 року, N9 судової справи - 21-84во08, ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VI11, та забезпечити контроль по організації проведення Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплату Полтавській області після 30 вересня 2020 року відшкодування заподіяної матеріальної шкоди відповідно до статті 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, щодо забезпечення для осіб, які належать до ветеранів війни, гарантії державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України;
- визнати порушення Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області своїх повноважень щодо здійснення правильного призначення, нарахування і виплати до 30.09.2020 року ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю І групи внаслідок війни, на яку розповсюджується дія державних гарантій соціального захисту встановлених ч.5 ст.17 Конституції України та Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік розміром 10 мінімальних пенсій за віком, відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №367-ХІУ від 25.12.1998 року, що призвело до завдання матеріальної шкоди, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги розміром - дванадцять тисяч двісті шістдесят гривен, (16380 - 4120) = 12260 грн.;
- стягнути, на підставі доказу - відповіді Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області від 07.10.2020 № К-379/9 до ОСОБА_1 , (додаток № 6), грошові кошти з Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області на користь ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю І групи внаслідок війни з метою забезпечення відшкодування матеріальної шкоди, яка була завдана через неповну виплату до 30 вересня 2020 року, з урахуванням висновку в п.24 постанови Верховного Суду від 10.05.2018, справа № 389/1042/17 (2-а/389/47/17), Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"» №367-ХІУ від 25.12.1998 року, щорічної допомоги до 5 травня в 2020 році загальним розміром (16380 - 4120) = 12260 грн. (дванадцять тисяч двісті шістдесят гривен);
- визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради відносно реалізації своїх повноважень, встановлених пп.2, п.5 Положення про Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, щодо забезпечення ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю І групи внаслідок війни, захисту її прав і законних інтересів, що гарантуються частиною 5 ст.17 Конституції України та статтею 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щодо виплати до 30 вересня 2020 року разової грошової допомоги до 05 травня розміром встановленим Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-XIV від 25.12.1998 РОКУ;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради повторно надіслати до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області відповідно до списку осіб, які мають право на пільги (ЄДАРП), а саме ОСОБА_1 , як особу з інвалідністю І групи внаслідок війни для забезпечення захисту її прав і законних інтересів шляхом відшкодування матеріальної шкоди, завданої бездіяльністю Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, на заяву ОСОБА_1 до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області від 22.09.2020 № К-379/9, див. додаток № 5, щодо проведення правильної виплати разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік розміром встановленим Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-XIV від 25.12.1998 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від  01.03.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.
Зобов`язано Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказала,  що суд першої інстанції не розглянув позовні вимоги по суті щодо забезпечення для осіб, які належать до ветеранів війни з боку відповідачів гарантій державного соціального захисту, починаючи з 01.12.2004 року, відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України, статті 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням юридичної позиції Конституційного Суду України від 01.12.2004 в Рішенні N 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій). Вказує, що   підставою звернення до суду з позовом слугувало оскарження дій (бездіяльності) не тільки органу, вповноваженого здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, але і органів, які солідарно реалізовували свої повноваження щодо прийняття рішення, організації фінансування і його виконання, а саме Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області та Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, з порушенням встановлених Конституцією гарантій державного соціального захисту ветеранів війни, ігноруючи значення частини п`ятої статті 17 Конституції України та юридичної позиції по цьому питанню в часі Конституційного Суду України, починаючи з 01 грудня 2004 року, а не як розглянуто і встановлено судом з 27.02.2020, тобто з моменту ухвалення Конституційним Судом Рішення № З-р/2020. Зазначає, що позовні вимоги, які не розглядалися судом першої інстанції, щодо визнання бездіяльності Уряду, як колегіального органу та органу виконавчої влади, в не проведенні відповідних дій всіма ланками влади від Кабінету Міністрів України до Управління праці та соціального захисту населення, щодо відновлення в повному обсязі прав ветеранів війни, як до 30 вересня 2020 року так і після цієї дати, через ревізування постановою Кабінету Міністрів України № 112 від 19.02.2020, розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни, без забезпечення після 27.02.2020 організації відповідної компенсації, є своєчасними та обґрунтованими, оскільки вказана вище постанова, в судовому порядку є скасованою Окружним адміністративним судом м. Києва (справа № 640/9677/20). Також стверджує, що у суду були всі підстави, починаючи з 27.02.2020, для розгляду всіх позовних вимог на підставі чинних норм спеціального закону № 3551 з урахуванням норм ч.5 ст.17, ч.2 ст.19 Конституції та не змінювати як предмет так і підстави позову та, у зв`язку з продовженням після 30.09.2020 не виконання солідарно відповідачами норм спеціального закону № 3551, ухвалення окремої ухвали, щодо забезпечення порушених прав позивачки так і всіх ветеранів війни через порушення закону №3551 з 27.02.2020 та з направленням її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Вважає, головним аргументом пред`явлення позову є звернення уваги Уряду в судовому порядку на фундаментальне значення гарантій прав ветеранів війни, встановлених нормою частини 5 ст.17 Конституції в рамках дії чинного спеціального закону №3551. Але, суд першої інстанції, через процесуальну казуїстику, відмовився надати правдиву відповідь по питанням позову, обмежуючись посиланням виключне на фінансові меркантильні інтереси позивачки на підставі чергового рішення Конституційним Судом України, який є тільки допоміжним аргументом в цієї справі. 
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідачі  просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 
У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Від позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 є інвалідом війни 1 групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , у зв`язку із чим перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві та має право на пільги, встановлені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" /а.с. 28/.
07.04.2020 Центр виплатив позивачу щорічну разову грошову допомогу за 2020 рік як особі з інвалідністю внаслідок війни І групи в сумі 4120  грн.
Звернення позивача щодо нарахування і виплату недоплаченої суми грошової допомоги до 5 травня у 2020 році, встановленої статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII, в розмірі десяти мінімальних пенсій за віком залишене  Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету  Київської районної в м. Полтаві ради без задоволення /а.с. 30/.
Центр листом від 07.10.2020 №К-379/9 на звернення позивача повідомив про те, що у 2020 році розмір щорічної разової грошової допомоги визначений постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 за №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", якою затверджена категорія ветерана війни та встановлений чіткий розмір допомоги. Для осіб з інвалідністю внаслідок війни 1 групи у 2020 році розмір допомоги становить 4120,00 грн. Положення Постанови №112 є чинними та не визнані неконституційними. Відтак, Центр зазначив, що виплата щорічної разової грошової допомоги до 05 травня проведена відповідно до чинного законодавства /а.с.32/.
Позивач, не погодившись із такими діями відповідачів, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактичною підставою для звернення із цим позовом та мотивами, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги, є не здійснення нарахування та виплати їй одноразової грошової допомоги до 5  травня в 2020 році у розмірі, передбаченому статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; проведення нарахування і виплати одноразової грошової допомоги до 5 травня в 2020  році не в повному обсязі, без урахування рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 за №3-р/2020, яким визнано неконституційним окреме положення п.26  розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції у складі колегії суддів, дійшов висновку, що  на час виникнення спірних відносин Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 відновлено дію частини п`ятої статті 12 Закону № 3551-XII у редакції Закону № 367-ХІV, згідно з якою щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни І групи виплачується разова грошова допомога у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком. Таким чином, з 27.02.2020 позивач набув право на соціальне забезпечення у порядку редакції Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 №367-ХІV, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни - десять мінімальних пенсій за віком.
Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог та обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції врахував, що Центр визначений відповідальним органом, який зобов`язаний завершити процедуру проведення розрахунків шляхом нарахування і виплати допомоги, а тому, виходячи з положень частини другої статті 9 КАС України, визнав протиправною бездіяльність Центру щодо нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, зобов`язавши нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  в частині відмови в задоволенні позову з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відносини з приводу соціального захисту ветеранів війни як особливої окремої категорії громадян врегульовані, насамперед, приписами Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Пільги особам з інвалідністю внаслідок війни встановлені статтею 13 вказаного Закону.
Відповідно до пункту 2 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 N 367-XIV статтю 13 доповнено частиною четвертою такого змісту: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком".
Надалі, підпунктом "б" підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 №107-VІ частину п`яту статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено у наступній редакції: "Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 визнано неконституційними зокрема положення статті 67 розділу І, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" та пункту 3 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України".
Відповідно до ч. 2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином, колегія суддів вказує на те, що на момент нарахування і виплати у квітні 2020 року позивачу одноразової грошової допомоги та на дату звернення ОСОБА_1 із заявами до відповідачів про перерахунок допомоги, діяла ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у редакції Закону України"Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю І групи - 10 мінімальних пенсій за віком.
Поряд із цим, законодавцем правовідносини щодо нарахування, виплати та розмірів одноразової грошової допомоги до 5 травня були з 01.01.2015 також врегульовані пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України.
Відповідно до пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України було визначено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, Кабінету Міністрів України були делеговані повноваження встановлювати зокрема розмір разової грошової допомоги до 5 травня.
На реалізацію приписів цієї норми закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", де передбачено, що районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 4120,00  гривень; II групи - 3640,00 гривень; III групи - 3160,00 гривень.
 Частиною першою статті 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.
Колегія суддів зауважує, що постанова Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", на час її прийняття повністю узгоджувалась з нормами національного та міжнародного права, була погоджена з відповідними міністерствами, а її суть полягала у встановленні розмірів та порядку виплати у 2020 році грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань в межах бюджетних призначень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України".
Отже, на час виплати позивачу у квітні 2020 року щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли Закон №3551-XII і Постанова №112.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 у справі 1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Конституційний Суд України дійшов  висновку, що встановлення пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону № 3551, що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.
Отже, що на час виникнення спірних відносин Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 відновлено дію частини п`ятої статті 12 Закону № 3551-XII у редакції Закону № 367-ХІV, згідно з якою щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни І групи виплачується разова грошова допомога у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.
Таким чином, з 27.02.2020 позивач набув право на соціальне забезпечення у порядку редакції Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 №367-ХІV, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни - десять мінімальних пенсій за віком.
Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що статтею 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423, Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, усиновлення та захисту прав дітей, запобігання насильству в сім`ї, протидії торгівлі людьми, відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, соціального захисту ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в частині організації виплати їм разової грошової допомоги, соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, які звільняються, осіб, звільнених з військової служби, у сфері здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб, у сфері здійснення державного контролю за додержанням вимог законодавства під час надання соціальної підтримки та з питань захисту прав дітей.
 Згідно із підпунктом 41 пункту 4 вказаного Положення Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань організовує виплату до 5 травня разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
 Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 за №112 Міністерство соціальної політики виплати організовує шляхом перерахування коштів структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення), які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення), центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.
 Районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання) у таких розмірах, зокрема учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1390 гривень.
Пунктом 2 вказаної Постанови установлено забезпечити подання до 23 березня 2020  року районним органам соціального захисту населення переліків осіб, які мають право на отримання грошової допомоги: Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною гвардією, Національною поліцією, Державною податковою службою, Державною митною службою, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Міністерством юстиції, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною спеціальною службою транспорту, Офісом Генерального прокурора, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями, підприємствами, установами, організаціями - щодо осіб, які не перебувають на обліку в органах Пенсійного фонду України; Пенсійним фондом України - щодо осіб, які перебувають на обліку в його органах.
Відповідно до пункту 1, підпунктів 3.1 та 3.2 пункту 3 Положення про Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, затвердженого розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації від 17 жовтня 2016 року № 460 (http://www.adm-pl.gov.ua/sites/default/files/460-2016.pdf), Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області (далі - Центр) є державною установою і підпорядковується Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації. До головних завдань Центру належить, зокрема забезпечення реалізації державної політики у сфері соціального захисту та обслуговування населення, надання соціальної допомоги громадянам, які потребують підтримки з боку держави та підготовка документів на виплату всіх видів соціальної допомоги, житлових субсидій у готівковій формі на придбання твердого та рідкого пічного палива та скрапленого газу, компенсаційних виплат інвалідам, виплат громадянам, які постраждали наслідок Чорнобильської катастрофи, інших грошових виплат.
Згідно з підпунктом 4.9 вказаного Положення Центр відповідно до покладених на нього завдань проводить перерахунки розмірів грошової допомоги (в тому числі у зв`язку з індексацією), забезпечує своєчасну підготовку бухгалтерської та статистичної звітності з використанням уніфікованих програмних засобів.
Тобто, Міністерство соціальної політики перераховує кошти регіональним органам соціального захисту населення, які розподіляють їх між районними органами соціального захисту населення, центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, які і здійснюють безпосередню виплату щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій.
Отже, органами, уповноваженими здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, є Управління соціального захисту населення за місцем проживання позивача та Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області.
В контексті спірних правовідносин, безпосередню виплату щорічної разової грошової допомоги позивачу як особі з інвалідністю внаслідок війни 07.04.2020 здійснив Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в Полтавській області в розмірі 4120,00 грн., що підтверджується листом від 07.10.2020 №К-379/9 /а.с. 32/.
Водночас, як правильно встановлено судом з 27.02.2020 позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни - десять мінімальних пенсій за віком.
Оскільки у квітні 2020 року разова грошова допомога до 5 травня була виплачена позивачу Центром та соціальні виплати особам з інвалідністю внаслідок війни на рівні Полтавської області централізовано проводяться Центром, то саме останній є належним відповідачем у справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області допущена протиправна бездіяльність щодо виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги у меншому розмірі, ніж передбачено статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
В апеляційній скарзі позивачка не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зазначаючи про те, що до порушення її прав на виплати допомоги в солідарному порядку призвели протиправні дії не тільки Центра по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, але й інших відповідачів у справі, зокрема Кабінету Міністрів України та Міністерства соціальної політики України.
Зокрема, в апеляційній скарзі позивачка стверджує, що підставою звернення до суду з позовом слугувало оскарження дій (бездіяльності) не тільки органу, вповноваженого здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, але і органів, які солідарно реалізовували свої повноваження щодо прийняття рішення, організації фінансування і його виконання, а саме Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області та Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, з порушенням встановлених Конституцією гарантій державного соціального захисту ветеранів війни. Також вказує, що головним аргументом пред`явлення позову є звернення уваги Уряду в судовому порядку на фундаментальне значення гарантій прав ветеранів війни, встановлених нормою частини 5 ст.17 Конституції в рамках дії чинного спеціального закону №3551, у зв`язку з чим просить постановити окрему ухвалу щодо забезпечення порушених прав як позивачки, так і всіх ветеранів війни через порушення Закону №3551 з 27.02.2020 та з направленням її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. 
З цього приводу колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.
Такий підхід відповідає проявам верховенства права, що не обмежується лише законодавством, а містить і інші соціальні регулятори, норми моралі, традиції, звичаї тощо. Всі ці елементи права відповідають ідеології справедливості, що значною мірою відображені у ст. 3, 6, 8, 55 Конституції України.
Гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною  вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.
Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою "Право на ефективний засіб юридичного захисту" проголошує: "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним", як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови,  що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в  правах (абз. 10 п. 9).
Науковці визначають способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Зміст адміністративної юстиції - ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.
Ряд положень Конвенції отримали своє відтворення у нормах Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ), що регулює судовий захист публічно-правових прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб. Такими положеннями є, наприклад, право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом (ст. 6 Конвенції), право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції) тощо.
Отже, адміністративний суд, отримавши позовну заяву, повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені ч. 1 ст. 5 та ч. 2 ст. 245 КАС України. Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Вирішуючи справу по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю.
А у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;
7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;
8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;
9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;
10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;
11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;
12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;
13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Водночас частинами 3-5 ст. 245 КАС України встановлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності встановлених судом певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку.
Зокрема, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Крім того, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Обираючи між загальними способами захисту права (передбаченими законодавством) або спеціальними, адміністративним судам необхідно не допустити зловживання правом на захист та порушення прав відповідачів, багаторазове порушення справ за тими ж самими по суті, але формально відмінними вимогами, а також не ускладнити виконання рішень у справах.
Тобто, встановивши порушене право заявника, суд має захистити його право, а з іншого боку, суд не повинен допустити  помилок у правозастосуванні.   
З наведеного випливає, що для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.
Всі заявлені позивачкою вимоги фактично виходять за межі індивідуального порушеного права, адже у випадку їх задоволення судом у первинній редакції не призведуть до ефективного відновлення її порушеного права.
До того ж колегія суддів ураховує, що Окружним адміністративним судом міста Києва вже розглядався позов в рамках справи № 640/9677/20  про  визнання протиправним та нечинним абзац 4 підпункту 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 19 лютого 2020 „Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " і "Про жертви нацистських переслідувань" щодо установлення Урядом на свій розсуд розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для інвалідів війни 1 групи сумою 4120 гривень з порушенням частини п`ятої статті 17 Конституції України, через не відповідність встановлення розміру допомоги нормам чинного спеціального Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"" №367-ХІУ від 25.12.1998 року по встановленню щорічної допомоги до 5 травня розміром 10 мінімальних пенсій за віком з урахуванням правової позиції Верховного Суду України в постанові від 11 листопада 2008 року,   та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", статті 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 року по відношенню до збереження основ соціального захисту громадян, на яких розповсюджуються норми цього закону, як правового акту вищої юридичної сили, а саме частини 5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з урахуванням правових висновків остаточних рішень Європейського суду з прав людини, в пункті 23 у справі "Сук проти України", (CASE OF SUK v. UKRAINE; Заява №10972/05; остаточне рішення від 10 березня 2011 року), в пункті 23 у справі "Кечко проти України" (Kechko v. Ukraine, Заява N9 63134/00, - якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним ; визнання незаконною діяльність Кабінету Міністрів України, у зв`язку з затвердженням Постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року № 112 „Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань " розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для інвалідів війни 1 групи в 2020 році сумою 4120 гривень, що призвело з 06 березня 2020 року і до теперішнього часу до звуження змісту та обсягу прав позивача, як ветерана війни - інваліда війни І групи;
При цьому рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року у справі  № 640/9677/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020, позов задоволено частково.
Визнано протиправним та нечинним абзац 4 підпункту 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" щодо виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" в частині осіб, які віднесені до І групи інвалідності.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли висновку, що оскаржувана постанова, на час її прийняття повністю узгоджувалась з нормами національного та міжнародного права, була погоджена з відповідними міністерствами, а її суть полягала у встановленні розмірів та порядку виплати у 2020 році грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань в межах бюджетних призначень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України".
В той же час з дати прийняття Конституційним Судом України Рішення № 3-р/2020, тобто з 27 лютого 2020 року, розмір щорічної допомоги до 5 травня інвалідам війни визначається відповідними статтями Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому абзац 4 підпункту 1 пункту 1 Постанови № 112, в якому КМУ визначив інші, ніж у вказаному Законі, розміри щорічної допомоги до 5 травня, є протиправним та підлягає скасуванню.
Отже, в даному випадку судами у справі  № 640/9677/20  вже надано правову оцінку діям Кабінету Міністрів  України щодо відсутності повноважень  з дати прийняття Конституційним Судом України Рішення № 3-р/2020 встановлювати інший  розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в 2020 році для осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни ніж той, що передбачений чинною редакцією Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-XIV від 25.12.1998, а саме: 10 мінімальних пенсій за віком.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції правильно відхилено доводи позивачки про застосування такого способу захисту порушених прав, який визначений нею у пункті 1, 2 заявленого адміністративного  позову.
Щодо висновку суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Міністерство соціальної політики України колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423 (далі - Положення № 423), Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціальної політики, зокрема, забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, соціального захисту ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в частині організації виплати їм разової грошової допомоги.
Згідно з пп. 41 п. 4 Положення № 423, Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань організовує виплату до 5 травня разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Як вже було зазначено, пп. 1 п.1 постанови КМУ від 19.02.2020 №112 встановлено, що у 2020 році виплату до 5 травня разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" проводить Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, що відповідають вимогам пункту 47 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України.
Виходячи з аналізу наведених положень, безпосереднє нарахування та виплату щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на підставі списку осіб, які мають право на отримання грошової допомоги, який формується відповідним уповноваженим суб`єктом - Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною гвардією, Національною поліцією, Державною фіскальною службою, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Міністерством юстиції, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною спеціальною службою транспорту, Генеральною прокуратурою України, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями, підприємствами, установами, організаціями - щодо осіб, які не перебувають на обліку в органах Пенсійного фонду України; Пенсійним фондом України - щодо осіб, які перебувають на обліку в його органах) та подається ним до районного органу соціального захисту населення.
Колегія суддів дійсно погоджується з доводами заявника апеляційної скарги в частині того, що дії відповідачів - Міністерства  соціальної політики України та Кабінету Міністрів України, які полягали у неналежній реалізації державної політики з питань соціальної підтримки та надання соціальних послуг особам з інвалідністю, що зумовило порушення права особи на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в належному розмірі є протиправними, але ураховує те, що такі дії вчинялися з урахуванням того, що витрати на виплату грошової допомоги фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, тому задля забезпечення їх реалізації в повному обсязі необхідно збільшення (перерозподіл) видатків на виплату одноразової грошової допомоги, що раніше були передбачені в Закону України "Про Державний бюджет на 20202 рік".
Колегія суддів також ураховує, що  законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідачі у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік",  вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії ветеранів війни. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії ветеранів війни на виплату одноразової грошової допомоги в повному розмірі.
Отже, в даному випадку з урахуванням того, що  рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року у справі  № 640/9677/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020, визнано протиправним та нечинним абзац 4 підпункту 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" щодо виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" в частині осіб, які віднесені до І групи інвалідності, тобто встановлено протиправність дій Кабінету Міністрів України, а також у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення № 3-р/2020 від 27 лютого 2020 року,  ефективним способом захисту порушеного права, який призведе безпосередньо до відновлення прав позивачки, слід вважати той спосіб, що був обраний судом першої інстанції, а саме: у спосіб визнання протиправною бездіяльність Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком та зобов`язання  Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.
При вирішенні справи колегія суддів також враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від  01.03.2021.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
          Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2021    по справі                                                 № 440/6331/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	І.М. Ральченко    В.В. Катунов   	
Повний текст постанови складено  07.06.2021.