П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/15285/20                     Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович                                                               Суддя-доповідач -  Кузьмишин В.М.   
07 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьмишина В.М. 
суддів:  Сушка О.О.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :

Описова частина.

          Короткий зміст позовних вимог.

          У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просив: визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області щодо обмеження виплати в повному обсязі призначеної та перерахованої відповідно до рішення суду пенсії, максимальним розміром, в порушення вимог пункту 2 розділу 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (зі змінами станом на 1 січня 2017 року) та безпідставній невиплаті в повному обсязі нарахованої пенсії за період з 1 січня 2018 року по даний час, після проведення перерахунку пенсії відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року, залишеного без змін 4 червня 2020 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі №240/5632/18; зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області провести виплату заборгованості по нарахованій, але не виплаченій в повному обсязі пенсії за період з 1 січня 2018 року до 30 серпня 2019 року та виплачувати пенсію в повному обсязі, без обмежень максимальним розміром, відповідно до вимог пункту 2 розділу 2 Прикінцевих та Перехідних положень «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (зі змінами станом на 1 січня 2017 року) та проведеного перерахунку пенсії, згідно рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року, залишеного без змін 4 червня 2020 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду в справі №240/5632/18.

          Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

          Рішенням Житомирського кружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року позов задоволено.

          Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

          Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

          Рух справи у суді апеляційної інстанції.

          Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення виявлених в ухвалі недоліків.
          Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі.
          Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження.

          Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

          Позивач правом на подання відзиву не скористався.

          Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

          Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 10 грудня 2005 року призначено пенсію за вислугу років в розмірі 83% від грошового забезпечення згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Крім того, в зв`язку з тим, що позивач є інвалідом війни 2 групи, йому додатково до пенсії виплачується підвищення, як інваліду війни в розмірі 25% мінімального прожиткового рівня, цільова грошова допомога інваліду війни та пенсія за особливі заслуги перед Україною в розмірі 30% мінімального від встановленого законодавством прожиткового рівня для осіб, які втратили працездатність.
          Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року, залишеним без змін 4 червня 2020 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду в адміністративній справі №240/5632/18 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Житомирській області про скасування безпідставно проведеного з 1 січня 2018 року перерахунку пенсії відповідно до вимог Постанови КМУ №103 від 21 лютого 2018 року та проведення перерахунку призначеної пенсії з 1 січня 2018 року, з урахуванням складових, встановлених постановою Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/12916/17, залишеною без змін Житомирським апеляційним адміністративним судом та Верховним Судом.
          Відповідачем в липні 2020 року на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року перераховано пенсію: з 1 січня 2018 року у розмірі 33123, 36 грн.; з 1 грудня 2018 року у розмірі 33154, 86 грн.;  з 1 липня 2019 року у розмірі 33201, 76 грн.;  з 1 грудня 2019 року у розмірі 33253, 56 грн.;   з 1 липня 2020 року у розмірі 33356, 72 грн.
          Однак, після отримання довідок-розрахунків та фактичного отримання пенсії в липні - вересні 2020 року, позивачем встановлено, що перерахунок пенсії на виконання рішення суду йому проведено, проте застосовано обмеження пенсії максимальним розміром - 31727,93 грн.
          Після 1 липня 2019 року, а саме після отримання повідомлення ПФУ на своє звернення про добровільне виконання рішення суду від 4 червня 2020 року та отримання пенсії за липень 2020 року, позивач звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з метою встановити дійсний розмір пенсії, з урахуванням проведення доплат, пов`язаних з збільшенням з 1 липня 2020 року прожиткового мінімуму, який значно виріс, в результаті чого позивачем встановлено, що хоча перерахунок проведено вірно, але застосовано обмеження пенсії з посиланням на частину 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
          7 липня 2020 року, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про виплату йому з 1 січня 2018 року в повному обсязі пенсії, без обмеження максимальним розміром, у розмірі, перерахованому відповідно до постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі №240/5632/18 та негайно виплатити заборгованість по нарахованій пенсії, яка не виплачена в повному обсязі.
           26 липня 2019 року за вих. №11728-12180/Г-0600/20 від 21 липня 2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області позивачу було повідомлено, що проведено перерахунок його пенсії та проводиться виплата у попередньому розмірі пенсії, тобто в розмірі 31727 грн. 93 коп., при цьому аргументованих пояснень щодо безпідставного застосування до пенсії позивача обмеження максимального розміру пенсії не надано, як і не надано розрахунки проведення нарахувань пенсії, а надано довідку про проведення виплат за період 2018-2020 років, в тому числі з вказівкою суми виплат на виконання попередніх рішень суду.
          Після повторного звернення до відповідача 28 липня 2020 року з вимогою надати розрахунки, позивачу повторно у даній вимозі було відмовлено та повідомлено, що будь-які доплати відсутні.
          Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо здійснення перерахунку пенсії з обмеженням її максимального розміру, позивач звернувся до суду з даним позовом..

Мотивувальна частина.

          Позиція Сьомого апеляційного адміністративного суду

          Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
          Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
          Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"                     № 2262-ХІІ (далі-  Закон № 2262-ХІІ).
          Відповідно до преамбули Закону №2262-ХІІ цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
          Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених    Конституцією України    та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.
          Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист. 
          Відповідно до  ст. 1-1 Закону №2262-ХІІ  законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на  Конституції України  і складається з цього  Закону,  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
          Так, статтею 43 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
          Відповідно до частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII чинній з 01.01.2016 по 20.12.2016, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740  грн.
          Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
          Згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього рішення №7-рп/2016 положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          За таких обставин, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774 від 06.12.2016р. до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
          Таким чином, буквальне розуміння змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016 з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє стверджувати, що у Законі України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими. Отже, внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774 від 06.12.2016 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі №522/3093/17, від 12 березня 2019 року у справі №522/3049/17.
          Поряд з цим, з 1 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року №3668-VI (далі - Закон №3668-VI),  статтею 2 якого встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року до 31   грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону №2262-ХІІ не може перевищувати 10740 гривень.
          Аналогічний зміст вищевказаної статті викладений у частині 3 статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), за якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
          У той же час, Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", дія встановленого статтею 2 Закону №3668-VІ та частини 3 статті 27 Закону №1058-ІV обмеження розміру максимального розміру пенсії продовжена до 31 грудня 2017 року.
          Таким чином, у період з 1 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року були встановлені обмеження розміру пенсій.
          Проте, у відповідності до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
          Водночас, згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016.
          Так, в ході розгляду справи судом першої інстанцій встановлено, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Житомирській області та з 10.12.2005 отримує пенсію за вислугою років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
          Відповідачем в липні 2020 року на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року перераховано пенсію у розмірі 33356, 72 грн., однак застосовано обмеження пенсії максимальним розміром - 31727,93 грн.
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016 визнано неконституційними положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо обмеження пенсії максимальним розміром 10740 грн, норми закону, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, є остаточним і не може бути оскаржене, а тому обмеження виплати позивачу пенсії максимальним розміром 10740 грн є протиправним.
          Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на ОСОБА_1 не поширюються норми Закону №3668-VI, оскільки пенсія позивачу була призначена 10 грудня 2005 року, тобто до набрання чинності Законом №3668-VI.
          Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян які під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності.
          Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
          Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.                                         Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
          У пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) та у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини «Сєрков проти України» (39766/05) встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, на підставі того, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.
          Колегія суддів зазначає, що, хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості.
          З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що дії пенсійного органу щодо обмеження призначеної та перерахованої позивачу пенсії за вислугу років максимальним розміром 10 прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, з посиланням на частину 7 статті 43 Закону України №2262-XII є протиправними та такими, що не відповідають рішенню Конституційного Суду від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016.

          Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

          За даних обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
          Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сушко О.О.    Сапальова Т.В.