Справа № 127/27946/20
Провадження № 22-ц/801/1128/2021
Категорія: 96
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна  Ю. А.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року	Справа № 127/27946/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В.,
за участю секретаря судового засідання Лучицького А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Шаміною Ю.А.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991. 
Заява мотивована тим, що він - ОСОБА_1 народився  ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вознесенка Хорольського району Приморського краю Російської Федерації. Його батьки - уродженці Вінницької області, мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кадровий військовослужбовець. 
В 1977 році заявник разом з батьком переїхав до м. Вінниці.
ОСОБА_1  вказує, що у період із 01.09.1977 по 25.08.1980 навчався у Вінницькому міському ПТУ № 3 за спеціальністю слюсар - ремонтник. 08.02.1979 Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області, заявника документовано паспортом зразка СРСР 1974 року, серія НОМЕР_1 . З 25.07.1980 по 05.01.1981 працював на підприємстві «Криворіжсталь» Дніпропетровської області.
19.05.1981 був призваний на строкову службу до лав Збройних сил СРСР. В подальшому, за вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із самовільним залишенням військової частини,  ОСОБА_1 було призначено покарання, яке він відбував у м. Овруч Житомирської області. Після звільнення з місць позбавлення волі, 28.11.1988 прибув у м. Вінницю по місцю проживання батька. Особисті документи, у тому числі паспорт, були втрачені. Заходів по їх поновленню вживав, однак їх не отримав. 
У періоди із 1989 - 2005 р.р., 2010 - 2019 р.р. проживав у під`їзді будинку по АДРЕСА_1 , а також у період 2004-2012 р.р. епізодично у під`їзді будинку по АДРЕСА_2 . 
Заявник зазначає, що 13.10.2020 з метою отримання паспорта громадянина України взамін втраченого він звертався до 1-го МВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області, однак у видачі йому паспорта було відмовлено, оскільки не має підтвердження факту перебування на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даною заявою. 
Заінтересована особа УДМС України у Вінницькій області подало відзив на заяву, в якому просило в задоволенні заяви відмовити та зазначило, що недостатньо належних та допустимих доказів, які б підтверджували постійне місце проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України з 24.08.1991 по 13.11.1991.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2021 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 на території України.
Не погодившись із рішенням суду, УДМС України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що документи, які надані заявником, не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 на території України в період 24.08.1991 та 13.11.1991. Крім того, заявник не підпадає під жоден п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, так як у нього відсутній паспорт громадянина СРСР. Покази свідків, які взяв до уваги суд, є недостатніми доказами у справі.
В свою чергу заявник ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає, оскільки є законним, обґрунтованим та справедливим.
Судом було встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження заявник ОСОБА_1 народився  ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вознесенка Хорольського району Приморського краю (а.с.12-13). 
З листа 2-го МВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області від 18.06.2020 вбачається, що 08.02.1979 Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області, заявника документовано паспортом зразка СРСР 1974 року, серія НОМЕР_1 (а.с.14).
13.10.2020  ОСОБА_1 звертався до 1-го МВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області з метою отримання паспорта громадянина України взамін втраченого, однак у видачі йому паспорта було відмовлено ,взв`язку з відсутністю підтвердженого факту перебування його на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 (а.с. 8).
З Акту №12947 складеного Комісією власників багатоквартирного будинку, які постійно в ньому проживають з 1988 року за адресою: АДРЕСА_1 , слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на 1991 рік дійсно проживав у під`їзді їхнього будинку і був постійно присутній у їхньому дворі. На даний час знову проживає у їхньому будинку, як особа без постійного місця реєстрації (а.с. 9).
Актом №720 затвердженого директором ТОВ «ЖЕО» від 24.09.2020, встановлено, що на момент обстеження за адресою: АДРЕСА_3 фактично проживає без реєстрації ОСОБА_1 (а.с. 10).
Відповідно до Акту №11231 складеного Комісією власників багатоквартирного будинку, які постійно проживають з 1988 року за адресою: АДРЕСА_1 , 24.12.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживав у їхньому під`їзді і був постійно присутній у їхньому дворі з 1989 р. по 2005 р., з 2010 р. по 2019 р. На даний час знову проживає у їхньому будинку у підвальному приміщенні (а.с.11).
З повідомлення 2-го МВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області №0510-1318/0510.1-20 від 06.10.2020 слідує, що за результатами перевірки відділом обробки даних ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області встановлено, що заява про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в паперовій картотеці територіального підрозділу 0510 (2-й МВ у м. Вінниці) не виявлена (а.с. 16).
Згідно відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Вінниці» №01-2/1525 від 02.10.20, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в програмі «Доктор Елекс» не зареєстрований. Декларація на медичне обслуговування відсутня. ОСОБА_4 дані не збережені (а.с. 17).
Листом Вінницького об`єднаного Міського Військового Комісаріату №1679 від 14.07.2020 повідомлено, що ОСОБА_1 , 1962 р.н., на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_5 не перебуває. Згідно алфавітної книги обліку призовників ІНФОРМАЦІЯ_6 (Ленінського РВК м. Вінниці) за 1962 рік, останній вибув до Дзержинського РВК м. Кривий Ріг (вих.№2/1573 від 07.08.1980 р.) (а.с. 19).
Зі змісту довідки ДНЗ «Центр професійно-технічної освіти №1 м. Вінниці» №21 від 22.02.2019 слідує, що ОСОБА_1 навчався у Вінницькому міському середньому професійно-технічному училищі №3 за професією «Слюсар-ремонтник» з 01.09.1977 (наказ про зарахування №29-К від 31.08.1977) по 25.08.1980 (наказ про відрахування №10-К від 25.08.1980) (а.с. 21).
Висновком за результатами проведення процедури встановлення особи громадянина ОСОБА_1 , затвердженим Першим заступником начальника УДМС України у Вінницькій області 26.11.2020, прийнято рішення згідно якого особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 уродженця Російської Федерації – встановлено, належність до громадянства України ОСОБА_1 – не встановлено (а.с. 24).
Допитані у судовому засіданні в якості свідків жителі будинку АДРЕСА_1 , а також свідок, яка є зведеною сестрою заявника, підтвердили, що ОСОБА_1 протягом 1991 року дійсно проживав у під`їзді вищезазначеного будинку. 
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявником доведено та надано належні докази, що дають підстави для встановлення факту постійного проживання  ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року на території України.
З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 р. чи на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Згідно з підпунктами а), в) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі - Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Згідно з пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України.
Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Судом встановлено, що метою встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 зазначив оформлення громадянства України та отримання паспорта громадянина України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви  ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Оскільки заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року), зокрема документи щодо отримання заявником паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, його навчання та пояснення свідків. При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.
Зазначені докази не спростовані Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, ч.1 ст. 81 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.
Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України  кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи  (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги про те, що покази свідків є недостатніми доказами у справі, не приймаються судом до уваги, адже висновки суду гуртуються і на письмових доказах, яким суд дав належну правову оцінку. 
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Torijav.Spain)від 09грудня 1994). 
Розглядаючи спір, суд правильно визначив характер правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді:                                                                         О.Ю. Береговий

                                                                               О.В. Ковальчук