ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України

16 квітня 2021 року        
м. Харків
Справа № 646/6914/19
Провадження № 22-ц/818/1813/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат з оплати комунальних послуг та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року, ухвалене суддею Тесліковою І.І., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат з оплати комунальних послуг та моральної шкоди.

В обгрунтування позову зазначає, що він самостійно сплачує комунальні платежі у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі, окрім нього, проживає відповідач, яка є його колишньою дружиною. За період з листопада 2017 року по вересень 2019 року ОСОБА_1 сплатив за надані комунальні послуги на загальну суму 17 495,42грн. Відповідач не сплачує заборгованість за комунальні послуги, незважаючи на те, що також є їх споживачем. Вказаними діями відповідач спричинила позивачеві моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 1000грн.

З урахуванням уточнень, просить суд стягнути з відповідача на його користь половину сплаченої суми комунальних платежів за період з листопада 2017 року по вересень 2019 року включно у розмірі 8 747,71 грн. 

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину витрат на сплату комунальних послуг у розмірі 8 747,71грн.
В іншій частині відмовити.

Не погодившись із рішенням суду  ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що вона не є власником вищевказаної квартири. Власником квартири є ОСОБА_3 , яку суд не залучив до участі у справі.
Вказує, що позивач не маючи права власності на вказану вище квартиру, не мав відповідного права регресу – зворотної вимоги до неї щодо стягнення половини вартості сплачених позивачем витрат на комунальні послуги. При цьому, будь-яких домовленості між нею та позивачем щодо оплати комунальних послуг не було.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача половину сплачених грошових коштів в рахунок оплати вартості комунальних послуг в розмірі 8 747,71грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не приймала участі у сплаті витрат за надані комунальні послуги, а позивачем у свою чергу надані належні та допустимі докази на підтвердження факту понесення ним витрат на оплату комунальних послуг на загальну суму 17 695,42грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 20 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Железняк Л.В., за реєстровим №1226.

Згідно інформаційної довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова сформованої 04 жовтня 2019 року, з 13 вересня 2000 року за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_1 .

Згідно з відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, 18 липня 2019 року відповідач ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження, який підписаний ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 – проживає ОСОБА_2 .

Факт проживання відповідача за вказаною адресою відповідачкою не заперечується.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 не сплачує заборгованість за комунальні послуги, незважаючи на те, що також є їх споживачем.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ч.1 ст. 151 та ст.162 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Частинами 3, 4 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі – Закон).

Згідно ч.1 ст.6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Так, у пункті 6 частини 1 статті 1 Закону зазначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пункт 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Положенням частин 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З викладеного вбачається, що обов`язок з утримання житла, в т.ч. сплачувати комунальні послуги покладено на споживача, яким може бути як власник цього житла, так і його користувач, який є споживачем комунальних послуг.

За таких обставин, посилання ОСОБА_2 , що обов`язок з оплати комунальних послуг покладений лише на власника житла є беззпідставним.

Відповідно до статті 540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Матеріали справи свідчать, що згідно квитанцій позивачем за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 було сплачено 17 695,42 грн. за період з листопада 2017 року по вересень 2019 року.

Доказів того, що  ОСОБА_2 приймає участь у сплаті комунальних послуг, які їй надаються за адресою АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять та відповідачкою не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину сплачених грошових коштів за комунальні послуги в розмірі 8747,71грн. в межах позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 щодо не залучення до участі у справі власника житла ОСОБА_3 , не спростовують висновків суду, щодо обов`язку ОСОБА_2 з оплати комунальних послуг.

Посилання ОСОБА_2 , що вона не укладала будь-яких договорів щодо надання їй комунальних послуг, колегією суддів не приймаються.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово- комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.
Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання. 

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц.

Таким чином, відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги, у випадку фактичного користування ними.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків не спростовують, та фактично зводять до переоцінки доказів здійсненої судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                               Н.П. Пилипчук

Судді –                                                             О.В. Маміна

                                                О.Ю. Тичкова