Справа № 127/29554/20
Провадження № 22-ц/801/974/2021
Категорія: 18
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року	Справа № 127/29554/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),
суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,
з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2021 року, постановлену у складі судді Дернової В.В., в залі суду,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни про визнання правочину недійсним та витребування майна.
Також, представником ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру під АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 , та заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та нотаріусам вчиняти будь – які реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією прав щодо спірної квартири. 
Вказана заява мотивована тим, що на думку заявника, у нового власника спірної квартири існує реальна можливість будь-яким чином відчужити її на користь інших осіб до вирішення справи по суті, а тому невжиття вказаних у заяві заходів забезпечення позову, у разі його задоволення, може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Бегейми М.О. про забезпечення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни про визнання правочину недійсним та витребування майна задоволено частково.
Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру під АДРЕСА_1 .
В іншій частині вимог заяви відмовлено.
Задовольняючи вказану заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з урахуванням предмету спору, виходив з наявності достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду (відповідач може відчужити спірне нерухоме майно). 
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» подано апеляційну скаргу, в якій зроблено посилання на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. 
Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не заявлено жодних майнових вимог стосовно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 являються вимогами немайнового характеру, а застосовані заходи забезпечення позову мають чітко виражений майновий характер. 
У апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції.
11 травня 2021 року представником позивача – адвокатом Бегеймою М.О. надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому наведено доводи на спростування вимог апеляційної скарги та вказано про законність ухвали суду першої інстанції, яку останній просив залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існує спір з приводу визнання правочину недійсним та витребування майна. Предметом спору є вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу та витребування майна - квартири АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт оскаржуваною ухвалою.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, судом першої інстанції було враховано предмет спору та зроблено висновок про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (частини сьома та восьма статті 158 ЦПК України).
Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, – навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Такий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
З аналізу вищевикладеного випливає, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.
Зазначений спосіб забезпечення позову повинен мати належний та дієвий засіб, яким досягається та мета, на досягнення якої такий спосіб був спрямований.
Враховуючи те, що предметом спору є зокрема витребування майна, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до порушення прав позивача, зокрема права на квартиру і може бути ускладнено захист його прав у разі задоволення позову.
За таких обставин, обрання судом першої інстанції такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_3 , є таким, що відповідає, як предмету позовних вимог, так і вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та обмеження можливості користування майном, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, спірне майно може бути відчужене, що унеможливить досягнення мети звернення з даним позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача, обраним ним способом, а навпаки, утруднить його правове становище, оскільки зумовить (у випадку задоволення позову) виникнення необхідності у подальших зверненнях до судів для відновлення своїх порушених прав і інтересів відносно права власності на квартиру.
За таких обставин, враховуючи предмет позову та характер правовідносин, які виникли між сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просив позивач, є співмірними із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, із заявленими ним позовними вимогами, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки такий захід забезпечення як арешт майна, зокрема, квартири, є співмірним із заявленими вимогами, враховуючи, що ОСОБА_1 просив суд витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, і фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Звертається увага на те, що у разі зміни обставин за яких було вжито заходів забезпечення позову, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не позбавлене можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про скасування таких заходів у порядку визначеному ст. 158 ЦПК України.
Оскільки постанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає, тобто розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді:    С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук