ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1951/21 Справа № 199/8422/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря — Кравченка Р.В., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про розірвання договору довічного утримання, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про розірвання договору довічного утримання (а.с.1-3).
       В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 28 травня 2008 року вона разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , із відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання.
       Відповідно до умов вказаного договору, позивачка з чоловіком зобов`язалися передати у власність відповідачів належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а відповідачі, в свою чергу, зобов`язалися забезпечувати позивача та її чоловіка утриманням довічно, що передбачено п. 1 Договору довічного утримання від 28 травня 2008 року.
       Оскільки, відповідачі свої зобов`язання належним чином не виконують, позивач звернулась до суду та просила розірвати договір довічного утримання, укладений 28 травня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відносно квартири АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. і зареєстрований у реєстрі за №3-1462, у реєстрі заборон відчуження за № 146/2008.
       Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2018 року позов ОСОБА_2 – задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 28 травня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відносно квартири АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. і зареєстрований у реєстрі за №3-1462, у реєстрі заборон відчуження за № 146/2008. Стягнуто з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 320 грн. 00 коп. з кожного (а.с.40-41).
       Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2018 року – відмовлено (а.с. 81-82).
       Не погодившись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 94-97).
       Представник ОСОБА_2 — ОСОБА_5 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів ОСОБА_1 (а.с.132-133).
       Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 28 травня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. і зареєстрований у реєстрі за №3-1462, у реєстрі заборон відчуження за № 146/2008.
       У відповідності до п.1 оспорюваного договору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 передали у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , прийняли у спільну часткову власність по Ѕ частці кожний зазначеної квартири та зобов`язалися забезпечувати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 утриманням довічно.
       Пункт 11 зазначеного договору передбачає умови розірвання договору, а саме: цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а в разі невиконання його умов і відмови добровільного розірвання однією із сторін – у судовому порядку.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого наявна в матеріалах справи.
        ОСОБА_2 , як на підставу своїх позовних вимог, посилалася на те, що договір довічного утримання, укладений між сторонами, підлягає розірванню у зв`язку з неналежним виконання своїх обов`язків по договору довічного утримання відповідачами.
       У судовому засіданні суду першої інстанції, свідок ОСОБА_6 показала, що вона є рідною сестрою ОСОБА_4 . За життя останнього і після його смерті відповідачі жодного разу і жодним чином не виконували укладений між сторонами договір довічного утримання. Поховання ОСОБА_4 організовувала і сплачувала ОСОБА_2 . Вона постійно у розмовах жалілася на відповідачів. У 2017 році ОСОБА_2 підвернула ногу, так відповідачі висадили її біля під`їзду і їй допомагали сусіди піднятися до квартири та ходити до магазину за продуктами. Крім того, у позивачки є дача, утім жодного разу відповідачі не допомогли їй там.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем своїх обов`язків, передбачених договором довічного утримання, а зазначені обставини є підставою для розірвання вказаного договору відповідно до статей 755, 756 ЦК України та пункту 11 цього правочину.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
       За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
       Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
       За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
       Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
       Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
       Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).
       Так, пунктом 11 спірного договору передбачено умови розірвання договору, а саме: цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а в разі невиконання його умов і відмови добровільного розірвання однією із сторін – у судовому порядку.
       В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що виконував обов`язки за договором довічного утримання, зокрема, щомісячно сплачував грошові кошти за договором в розмірі 200 гривень та, згідно замовлень позивачки, купувалися ліки, одяг, продукти харчування тощо.
       Проте, колегія суддів не може прийняти до уваги такі доводи апелянта, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що ним та ОСОБА_3 сплачувалися грошові кошти за договором довічного утримання та він виконував свої обов`язки, оскільки відповідачами не надано жодної квитанції про сплату матеріального забезпечення, придбання одягу, харчів, тощо.
       Також апелянт посилається на ту обставину, що за життя, чоловік позивачки - відчужувач ОСОБА_4 , залишив на його ім`я заповіт від 30 січня 2007 року, посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за №1-238.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки предметом розгляду у даній цивільній справі є розірвання договору довічного утримання, укладеного 28 травня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. і зареєстрованого у реєстрі за №3-1462, у реєстрі заборон відчуження за № 146/2008, через неналежне виконання його умов.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов’язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2018 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова