Головуючий у І інстанції  Кіхтенко С.О.	
Провадження №  22-ц/824/5147/2021	 	 	 	                                 Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
17 травня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Іванової І.В., Шебуєвої В.А., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» на рішення Богуславського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс»до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,
 
    В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2018 року СТОВ «Добробут Плюс» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та просило про його задоволення, посилаючись на те, що 29 грудня 2012 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та СТОВ «Добробут Плюс»(орендар) було укладено договір оренди землі, згідно умов якого орендодавцем ОСОБА_3 було передано орендареві  СТОВ «Добробут Плюс» земельну ділянку, загальною площею 2,7038 га, кадастровий номер: 3220685800:03:005:0013, яка розташована на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області.
Крім того, 01 вересня 2014 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та  Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» (орендар) було укладено ще один договір оренди землі, згідно умов якого орендодавцем  ОСОБА_3 було передано орендареві СТОВ «Добробут Плюс» земельну ділянку, загальною площею 2,743 га, кадастровий номер: 3220685800:03:005:0006, яка розташована на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області.
Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла її дочка - відповідачка у справі ОСОБА_1 , яка отримала свідоцтва про право на спадщину на вищевказані земельні ділянки.
Відповідно до п. 34 укладених між СТОВ «Добробут Плюс» та ОСОБА_3 договорів оренди перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - Орендаря, не є підставою для зміни умов або розірвання договору. 
20 липня 2016 року на адресу СТОВ «Добробут Плюс» від ОСОБА_1 надійшла письмова заява з вимогою не обробляти належні їй земельні ділянки, оскільки вона має намір обробляти їх самостійно.
Позивач СТОВ «Добробут Плюс» на вказану заяву ОСОБА_1 надіслав листа, в якому відмовив у достроковому розірванні зазначених договорів, пославшись на те, що строк їх дії спливає лише у 2022 та 2024 роках відповідно, а інших підстав для дострокового розірвання договорів немає.
Позивач у позові посилався на те, що обидві земельні ділянки, загальною площею  5,44 га, розташовані на полі № НОМЕР_1 . бригади № НОМЕР_2 в межах села Софійка Богуславського району Київської області. На вказаних земельних ділянках позивачем було посіяно соняшник.
05 травня 2017 року працівниками СТОВ «Добробут Плюс» було зафіксовано факт заорювання орендованих земельних ділянок, власником яких є відповідачка ОСОБА_1 , які у квітні 2017 року були засіяні соняшником на врожай 2017 року та на яких вже були ростки соняшника.
За даним фактом позивач звернувся до Богуславського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області з відповідною заявою, в ході перевірки якої працівниками поліції було встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла усна домовленість про обробку землі, після чого відповідач ОСОБА_2 власним трактором передискував вищевказані земельні ділянки, знищив при цьому посів соняшника, чим заподіяв позивачу матеріальні збитки.
Згідно розрахунку затрат від 10 травня 2017 року,здійсненого СТОВ «Добробут Плюс», витрати на посів соняшнику на площі 5,4 га становлять43 611,21 грн.
Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачу завдано матеріальної шкоди у вигляді знищення посіву соняшника на орендованих земельних ділянках, позивач і просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку понесені ним витрати по посіву соняшника у обчисленому ним розмірі - 43 611,21 грн., а також понесені по справі судові витрати на суму 1 762 грн.
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року позов СТОВ «Добробут Плюс» залишено без задоволення.
Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» (09732, Київська область, Богуславський район, село Побережка, вул. Ярослава Мудрого, 53, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 30024319,) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , витрати на правничу допомогу в розмірі 27 000 (двадцять сім тисяч) гривень.
Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» (09732, Київська область, Богуславський район, село Побережка, вул. Ярослава Мудрого, 53, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 30024319,) на користь  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ,витрати на правничу допомогу в розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.  
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проти задоволення скарги позивача заперечили та просили рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (43 611 грн. 21 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вищенаведеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає, що вбачається з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯБ №747871, виданого 15.03.2006 року Богуславською районною державною адміністрацією Київської області, ОСОБА_3 була власникомземельної ділянки площею 2,7430 га, кадастровий номер  3220685800:03:005:0006, розташованоїна території Побережківської сільської Ради Богуславського району Київської області (том 1, а.с.77).
Крім того,    ОСОБА_3  на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЙ №300649, виданого28.12.2012 року Богуславською районною державною адміністрацією Київської області, була власником земельної ділянки площею 2,7038 га, кадастровий номер 3220685800:03:005:0013, розташованої на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області (том 1, а.с.81).
01 вересня 2014 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та позивачем сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» (орендар) було укладено договір оренди землі, згідно умов якого орендодавцем ОСОБА_3 було передано орендареві СТОВ «Добробут Плюс» земельну ділянку, загальною площею 2,743 га, кадастровий номер: 3220685800:03:005:0006, яка розташована на території Побережківської сільської Ради Богуславського району Київської області, строком на 10 років (том 1, а.с.6-7). В цей же день, 01 вересня 2014 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та позивачем сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» (орендар) було підписано Акт приймання-передачі земельної ділянки, за яким орендодавець ОСОБА_3 передала в користування орендареві СТОВ «Добробут Плюс» земельну ділянку загальною площею 2,743 га, кадастровий номер: 3220685800:03:005:0006, яка розташована на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області (том 1, а.с.7зв.).
Позивач у позові посилався на те, що 29 грудня 2012 року міжОСОБА_3 (орендодавець) та позивачем сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» (орендар)було укладено ще один договір оренди землі, згідно умов якого ОСОБА_3 , як орендодавець, передала в оренду СТОВ «Добробут Плюс», як орендарю, земельну ділянку, загальною площею  2,7038 га, кадастровий номер: 3220685800:03:005:0013, яка розташована на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області. Разом з тим доказів укладення такого договору оренди позивач суду не надав, в зв`язку із чим суд першої інстанції був позбавлений можливості дати оцінку даній обставині.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 06.08.2016 року виконавчим комітетом Побережківської сільської ради Богуславського району Київській області (том 1, а.с.75).
18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було направлено дві заяви до директора СТОВ «Добробут Плюс», в яких вона зазначилапро те, що являєтьсяспадкоємцем вказаних вище земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які належали її матері, і просила не засівати та не обробляти вказані земельні ділянки підприємством, оскільки мала намір їх обробляти самостійно (том 1, а.с.76, 80).
25 листопада 2016 року позивачем на адресу відповідачки ОСОБА_1 було направлено лист за №97 (том 1, а.с.59), в якому позивач зазначав, що 01 вересня 2014 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та позивачем (орендар) було укладено договір оренди землі, який позивач не бажає розривати за взаємною згодою сторін,та пропонує ОСОБА_1 укласти додаткову угоду до договору оренди землі від 01.09.2014 року про заміну сторони. Факт отримання вищевказаного листа ОСОБА_1 під час судового розгляду справи заперечувала, зазначивши, що вона є зареєстрованою по АДРЕСА_1 , та проживала там до 01 листопада 2016 року, а з 01 листопада 2016 року та по даний час вона фактично проживає по АДРЕСА_2 .
Також встановлено, що 18 лютого 2017 року державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори Київської області Полковніковою Т.А. було виданоОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 2,7430 га, кадастровий номер 3220685800:03:005:0006, розташовану на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області (том 1, а.с.77), яке 18 лютого 2017 року було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1, а.с.78).
18 лютого 2017 року державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори Київської області Полковніковою Т.А. було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу земельну ділянку, площею 2,7038 га, кадастровий номер 3220685800:03:005:0013, розташовануна території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області (том 1, а.с.81), яке 18 лютого 2017 року було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1, а.с.82).
09 березня 2017 року ОСОБА_1 разом із представниками ПП «Алмаз» та в присутності суміжних землекористувачів закріпили в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка земельну ділянку площею 2,7430 га, кадастровий номер  3220685800:03:005:0006, розташовану на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області, за наслідками чого було складено Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 09.03.2017 року (том 1, а.с.79).
В цей же день, 09 березня 2017 року, ОСОБА_1 разом із представниками ПП «Алмаз» та в присутності суміжних землекористувачів закріпили в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка земельну ділянку площею 2,7038 га, кадастровий номер 3220685800:03:005:0013, розташовану на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області, за наслідками чого було складено Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 09.03.2017 року (том 1, а.с.83).
Крім того, 09 березня 2017 року ОСОБА_1 разом із членами комісії: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , було складено Акт обстеження земельної ділянки, в якому зазначено, що при виділенні ПП «Алмаз» в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка земельної ділянки площею 2,7430 га, кадастровий номер  3220685800:03:005:0006, розташованої на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області, станом на 09 березня 2017 року на вказаній земельній ділянці не було виявлено жодних насаджень рослинного походження (земельна ділянка не була засіяна жодними сільськогосподарськими культурами), (том 1, а.с.84).
В цей же день, 09 березня 2017 року ОСОБА_1 разом із членами комісії: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , було складено Акт обстеження земельної ділянки, в якому зазначено, що при виділенні ПП «Алмаз» в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка земельної ділянки площею 2,7038 га, кадастровий номер  3220685800:03:005:0013, розташованої на території Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області, станом на 09 березня 2017 року на вказаній земельній ділянці не було виявлено жодних насаджень рослинного походження (земельна ділянка не була засіяна жодними сільськогосподарськими культурами), (том 1, а.с.85).
З матеріалів справи також вбачається, що 05 травня 2017 року працівниками СТОВ «Добробут Плюс» було зафіксовано факт заорювання орендованих земельних ділянок, які у квітні 2017 року були засіяні соняшником на врожай 2017 року та на яких вже були ростки соняшника. Дані обставини підтверджуються висновком Богуславського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області від 16 травня 2017 року за наслідками розгляду заяви позивача (том 1, а.с.119-120). У даному висновку зазначено, що 05.05.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка запевнила ОСОБА_2 , що вона являється одноосібним власником земельної ділянки площею 5,4 га, що розташована на полі НОМЕР_1 бригади № НОМЕР_2 в межах с. Софійка Богуславського району Київської області, виникла усна домовленість про обробку землі. На підставі вказаної домовленості ОСОБА_2 власним трактором передискував вищевказані земельні ділянки, вважаючи, що ніяких обмежень чи зобов`язань щодо даної земельної ділянки немає.
Згідно наявного у справі розрахунку, складеного позивачем, вищевказаними діями по заорюванню орендованих земельних ділянок позивачу завдано збитків на суму 43 611,21 грн. (том 1, а.с.8). 
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на порушення відповідачами вимог Закону України «Про оренду землі» та умов договорів оренди землі.
Так, згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 9 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.
За приписами ст.ст. 6, 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2012 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» (орендар) було укладено договір оренди землі, згідно умов якого в оренду передано земельну ділянку кадастровий номер 3220685800:03:005:0013, розташовану на території Побережківської сільської ради загальною площею 2,7038 га. Договір укладено строком на 10 років.
Крім того 01.09.2014 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс»  (орендар) було укладено договір оренди землі, згідно умов якого в оренду передано земельну ділянку кадастровий номер 3220685800:03:005:0006, розташовану на території Побережківської сільської ради загальною площею 2,743 га. Договір укладено строком на 10 років.
Дані договори оренди земельних ділянок та право їх оренди зареєстровано за СТОВ «Добробут Плюс».
Згідно ч.ч. 1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.
З положень статті 32 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про права людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Caseof Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але й також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа має стверджувати, що вона має при наймі «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх при наймі «виправданим очікуванням» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі №6-222цс14).
Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).
За приписами ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Пунктом 20 укладених СТОВ «Добробут Плюс» договорів оренди передбачено право орендаря вимагати усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою як від третіх осіб, так і від орендодавця, а також на відшкодування збитків, заподіяних унаслідок невиконання орендодавцем зобов`язань, передбачених договором.
Відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.
Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення  перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями.
Розмір відшкодування орендодавцем збитків, завданих орендарю, повинен бути зменшений, якщо орендар навмисно або через необережність спричинив збільшення розмірів збитків унаслідок невиконання чи неналежного виконання умов договору орендодавцем або не вжив заходів щодо їх зменшення.
За ст.28 названого Закону орендар має право на відшкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі.
Збитками вважаються:
-         фактичні витрати, яких орендар зазнав у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права;
-         доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору.
Розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч.3 ст.623 ЦК України, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимог кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не передбачено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 передбачено, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 156 ЗК України, статті 1166 ЦК України така шкода відшкодовується у повному обсязі.
Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при прокладенні шляхів, трубопроводів та проведенні розвідувальних, бурових, будівельних робіт, псуванням і забрудненням сільськогосподарських та інших земель, іншими порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.
Зокрема, при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаної сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов`язаних із збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення. Якщо замість пошкодження посівів землекористувач провів у тому ж сезоні повторний посів культур, відшкодуванню підлягають витрати пересівання (вартість насіння, обробітку землі, тощо).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , яка була орендодавцем за договорами оренди, укладеними між нею та СТОВ «Добробут Плюс», та відповідно стала правонаступником останньої у вищевказаних правочинах, в тому числі в частині прав та обов`язків орендодавця.
Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачене договором оренди землі.  
Відповідач ОСОБА_1 , як правонаступник орендодавця за договором оренди, порушила умови договору оренди, допустивши обмеження прав позивача, як орендаря, на безперешкодне користування орендованою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, оскільки з матеріалів справи вбачається, що за її проханням відповідач ОСОБА_2 на власному тракторі 05 травня 2017 року передискував земельну ділянку, яка перебувала в оренді СТОВ «Добробут Плюс». Дані обставини не заперечувалися і самою ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції.
На даній земельній ділянці позивачем, як орендарем, на законних підставах було посіяно урожай соняшника, який внаслідок неправомірних дій відповідачів був знищений, що, зокрема, підтверджується висновком Богуславського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області від 16 травня 2017 року за наслідками розгляду заяви позивача (том 1, а.с.119-120).
Фактичні витрати, понесені позивачем на посів соняшника площею 5,4 га в полі НОМЕР_1. бригади №2 село Софійка Богуславського району Київської області дорівнюють 43 611 грн. 21 коп. (том 1, а.с.8). 
Право на відшкодування збитків надане позивачу, як орендарю за договором оренди землі, як нормами цивільного законодавства (ст.ст. 610, 611 ЦК України), так і нормами земельного законодавства (ст.ст.152, 156, 157 ЗК України), а також нормами Закону України «Про оренду землі» (ст.ст. 27, 28 Закону). 
Передбачене право на відшкодування збитків і безпосередньо умовами договорів оренди, п.20 яких передбачає, що орендар має право на відшкодування збитків, заподіяних унаслідок невиконання орендодавцем зобов`язань, передбачених цим договором.
Збитками вважаються: 
-                    фактичні втрати, яких орендар зазнав у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права;
-                    доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору.
З матеріалів справи вбачається, що внаслідок неправомірних дій відповідачів по заорюванню земельної ділянки, яка перебувала у правомірному користуванні позивача СТОВ «Добробут Плюс» на підставі договорів оренди землі, останнє зазнало збитків у вигляді фактичних витрат на посів соняшника, які підлягають відшкодуванню згідно умов укладених договорів оренди землі та на підставі вимог діючого цивільного та земельного законодавства. При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно зі ст. 614 ЦК України діє презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання, тобто, не позивач має доводити вину відповідачів, а вони мають довести свою невинуватість у порушенні умов договору. Слід зазначити, що відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала, що саме на її прохання відповідач ОСОБА_2 передискував земельну ділянку, що перебуває у користуванні позивача СТОВ «Добробут Плюс», що свідчить про навмисний винний характер її дій по порушенню умов договору оренди.
При цьому посилання суду у рішенні на постанову Кабінету Міністрів України №284 «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам» від 19 квітня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями), є помилковим, оскільки дана постанова, на думку колегії, на спірні правовідносини не поширюється, зважаючи на те, що вона встановлює порядок визначення та відшкодування власникам землі та землекористувачам збитків, заподіяних вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.
У даній справі позивач просить стягнути реальні збитки, завдані йому знищенням посіяного ним урожаю у розмірі понесених ним на посів фактичних витрат, і не порушує питання про стягнення неодержаних доходів (упущеної вигоди) у зв`язку із тимчасовим невикористанням земельної ділянки, отже підстави до застосування вищевказаної постанови для визначення розміру збитків у встановленому нею порядку відсутні.
Крім того, постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативним актом, а тому колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення Закону України «Про оренду землі», який має вищу юридичну силу, ст. 28 якого передбачає, що розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних. При цьому будь-якого особливого порядку визначення розміру завданих збитків шляхом звернення до інших організацій чи установ даний нормативний акт не містить.
На підтвердження розміру завданих збитків позивачем до позовної заяви було долучено розрахунок понесених ним фактичних затрат на посів соняшника площею 5,4 га в полі НОМЕР_1 село Софійка Богуславського району Київської області, складений 10.05.2017 року та підписаний уповноваженими особами товариства: директором СТОВ «Добробут Плюс» Гринчук Л.П., головним агрономом Гаврик М.Д. та головним бухгалтером Ніщименко В.І. (а.с.8).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, зважаючи на те, що наданий позивачем на підтвердження розміру збитків розрахунок є належним та допустимим доказом, який відповідачем у встановлений законом спосіб спростований не був, необґрунтованим є висновок суду про відхилення даного розрахунку як доказу з підстав непідтвердження його позивачем іншими доказами. Такий висновок суду суперечить принципу диспозитивності та змагальності цивільного процесу, згідно яких дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відповідача; суд вирішує справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих йому доказів; особи, які беруть участь у справі, займають активне становище щодо інших учасників процесу та суду; сторони самостійно визначають, які саме докази подавати суду, а які притримати; особи, які беруть участь у справі, можуть брати участь у справі особисто або через представників; кожна особа зобов`язана доказати факти, на які вона посилається.  
Враховуючи вищевикладені обставини, з яких достеменно вбачається, що позивачу, як орендарю за договором оренди, завдано збитків у вигляді фактично понесених ним витрат по посіву урожаю соняшника, знищеного неправомірними діями відповідачів по заорюванню земельної ділянки, зважаючи на те, що позивачем пред`явлено в суд таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, та беручи до уваги факт доведеності позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, що відповідачами під час розгляду справи спростовано не було, колегія суддів вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, вимогу позивача про стягнення збитків у розмірі 43 611 грн. 21 коп. 
Вирішуючи питання про те, з кого підлягають стягненню завдані позивачу збитки у вищевказаному розмірі, колегія суддів вважає за необхідне стягнути їх з відповідача ОСОБА_1 , оскільки позивач обґрунтовує факт завдання йому збитків порушенням умов договору оренди орендодавцем, правонаступником якого являється ОСОБА_1 .  При цьому в частині задоволення вимог позивача до відповідача ОСОБА_2 колегія суддів вважає за необхідне відмовити, оскільки він не є стороною договору оренди і не може нести відповідальність за порушення його умов, а дії по заорюванню земельної ділянки вчинив на прохання її власника - відповідача ОСОБА_1 .   
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.    
Таким чином, враховуючи те, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення завданих позивачу збитків у розмірі 43 611 грн. 21 коп. з відповідача ОСОБА_1 . При цьому, у задоволенні позову в частині вимог СТОВ «Добробут Плюс» до ОСОБА_2 колегія суддів вважає за необхідне відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю у цій частині. 
Оскільки позовні вимоги СТОВ «Добробут Плюс» до ОСОБА_1 задовольняються, заява останньої про стягнення на її користь 27 000 грн. витрат по наданій правничій допомозі задоволенню не підлягає згідно вимог ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до складу яких входять і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на відповідача.
Щодо заяви ОСОБА_2 про стягнення на його користь з позивача 26 000 грн. витрат по наданій йому правничій допомозі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, згідно з частинами першою та другою статті 134 ЦПК України разомз першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року по справі №551/1136/17 та у постанові від 12 листопада 2019 року по справі №904/4494/18).
З матеріалів справи вбачається, що з першою заявою по суті спору відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду 05 жовтня 2018 року (том 1, а.с.88-89); 31 січня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (том 1, а.с.131-137). При цьому, клопотання про розподіл судових витрат з розрахунком витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 було подано до суду першої інстанції лише 26 лютого 2020 року (том 1, а.с.213-234).
З огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 разом із першою заявою по суті спору не надав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, колегія суддів відмовляє йому у відшкодуванні таких судових витрат.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргуСільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» - задовольнити частково. 
 
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 01 грудня 2020 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким вимоги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут Плюс» на відшкодування збитків 43 611 грн. 21 коп. та 5 167 грн. 00 коп. судових витрат по сплаті судового збору.
 
У задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_2 - відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
    Суддя-доповідач:
 
    Судді: