Номер провадження: 22-ц/813/4051/21 
Номер справи місцевого суду: 521/3167/20
Головуючий у першій інстанції Мурзенко  М. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.03.2021 року                                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, Державна установа «Одеська виправна колонія (№14)»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня2020 року у складі судді Мурзенко М.В.,
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, за участю заінтересованих осіб: Головного Управління Державної міграційної служби України, Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)». В заяві просив встановити факт постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у томі числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Заява обґрунтована тим,  що заявник ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Біляївка, Біляївського району, Одеської області, ніколи не був документований паспортним документом України, оскільки не мав встановлених Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України №215/2001 від 27.03.2001, а тому на теперішній час не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одесивід 25 серпня2020 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося з апеляційною скаргою в якій просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволені заяви відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ГУ ДМС України в Одеській області не було обізнане щодо відкриття провадження у справі, ухвалу про відкриття провадження, заяву та докази направлено не було. Сповіщень належним чином судовими повістками про дату та час проведення судових засідань не отримувало, чим порушено право апелянта на подання відзиву та участь в судовому засіданні. Апелянт також зазначив, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. Проте, заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Встановлення факту проживання на території України є спробою заявника уникнути процедури набуття чи прийняття до громадянства України. 
Представники заінтересованих осіб в судове засідання 30.03.2021 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи свідчать, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Біляївка, Біляївського району, Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, та копією актового запису про народження від 08.03.1991 № 45. 
З копії актового запису про народження вбачається, що батьками заявника є: батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , українець та мати – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , українка, які на момент складення актового запису (15.03.1991) постійно проживали та працювали у м. Біляївка.
Виписка з історії хвороби дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідчить про те, що станом на 24 серпня 1991 року перебував на обліку в закладі охорони здоров`я на території України. 
Довідка про звільнення серії ОДС №14933, видана ОСОБА_1 , також підтверджує, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Біляївка, Одеська обл., громадянство – Україна-за вироком.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт постійного проживання заявника на території України, станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до ст. 3 п. 1 Закону України «Про громадянство України» усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України на 24 серпня 1991 року постійно проживали на території України є громадянами України та мають право на одержання паспорта громадянина України.
Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
24 серпня 1991 року було прийнято «Акт проголошення незалежності України». Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13листопада 1991року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.
Постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.
Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, у таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
Права особи, пов`язані з громадянством, виписані в статті 25 Конституції України, віднесені до розділу ІІ «Права, свободи і обов`язки людини і громадянина» і пов`язані із фізичною особою, а отже встановлення факту постійного проживання на території України безпосередньо є пов`язаним з виникненням у неї права на набуття громадянства України.
Суд першої інстанції за наявністю доказів на підтвердження постійного проживання заявника на території України впродовж тривалого терміну та зокрема, станом на 24 серпня 1991 року та враховуючи, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення, яке необхідне йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення заяви.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Доводи апеляційної скарги представника ГУ ДМС України в Одеській області про те, що заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту передчасно, оскільки не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів та не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи та наданими доказами, які підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, які б спростували вимоги заяви.
Твердження апелянта про те, що суд не повідомив ГУ ДМС України в Одеській області про розгляд заяви спростовується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення представнику управління поштового відправлення з зазначенням дати судового засідання, призначеного на 25.08.2020. Поштове повідомлення було вручено представнику управління завчасно, а саме 03.07.2020 (а.с.57). 
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому залишає її без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 05.04.2021.

Головуючий:
                                               
Судді: