ПОСТАНОВА 
Іменем України
30 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький
справа № 392/283/16-ц
провадження № 22-ц/4809/483/21 
 Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.
       за участі секретаря – Тимошенко Т.О.
учасники справи:
       позивач – ОСОБА_1 ,
       відповідачі – Маловисківська міська рада Маловисківського району Кіровоградської області, ОСОБА_2 ,        
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вишні-Чижової Ганни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2020 року у складі судді Березій Ю.А. і
В С Т А Н О В И В:
       В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Маловисківської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_2 та, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:
-скасувати рішення Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 06 серпня 2015 року № 280;
-скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 від 17 серпня 2015 року, видане на ім`я ОСОБА_2 ;
-стягнути солідарно з відповідачів на свою користь судові витрати по справі.
Позовна заява мотивована тим, що 06 серпня 2015 року на тридцять другій сесії шостого скликання Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області було прийнято рішення № 280, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, в тому числі 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, в тому числі по угіддях 2,0000 га землі сільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що рішення № 280 від 06 серпня 2015 року прийнято з порушенням чинного законодавства, підстав і порядку прийняття відповідних актів, передбачених законом гарантій землекористувачів та грубого порушення права позивача, пов`язаного з користуванням земельною ділянкою.
Зокрема, згідно рішення № 15 від 18.03.1994 виконавчого комітету Олександрівської сільської ради народних депутатів «Про приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_3 передано безплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,55 га, яка знаходиться в с. Тарасівка.
Згідно договору купівлі-продажу від 13 червня 2001 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_2 жилою площею 36,8 кв. м. з надвірними будівлями. До даного житлового будинку прилягає земельна ділянка площею 0,55 га. Житловий будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, яке видане 28.05.1993 Олександрівською сільською радою.
Відповідно до рішення 27 сесії 5 скликання Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 28.12.2009 надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,55 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2 .
Позивачем відповідну документацію із землеустрою на виготовлення Державного акту на право власності на землю не отримано.
Згідно інформації, наданої реєстраційної службою Маловисківського районного управління юстиції Кіровоградської області, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку, що знаходиться в с. Тарасівка Маловисківського району 11.08.2015 з кадастровим номером 3523180600:57:000:5001, підстава - свідоцтво про право власності № 42397322, видане 17.08.2015.
Позивач вважає, що ОСОБА_2 приватизував земельну ділянку площею 2 га по АДРЕСА_2 , частина якої, а саме 0, 55 га належить ОСОБА_1 .
Після 06 серпня 2015 року і до теперішнього часу ОСОБА_2 не допускає ОСОБА_1 до її земельної ділянки площею 0,55 га, займає її самовільно.
ОСОБА_4 вважає, що Олександрівською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області порушено земельне законодавство з питань передачі земельної ділянки у приватну власність, а відведення земельної ділянки ОСОБА_2 порушує її суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси, оскільки ОСОБА_1 не може належним чином використовувати свою земельну ділянку відповідно до призначення.
Окрім того, рішення, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , не містить дати його ухвалення, номера рішення та числа сесії і якого скликання.
Також відсутнє рішення Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки.
У змісті та пояснювальній записці проекту землеустрою також не міститься дати та номера рішення сесії Олександрівської сільської ради.
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 – 5 550 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 13 червня 2001 року продавець ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 0,55 га, а ОСОБА_1 не отримала документи на право власності на земельну ділянку згідно рішення.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства за адресою по АДРЕСА_2 замовлена позивачем лише 21 червня 2016 року, тобто вже після того як сесією Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення громадянину ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 2,00 га, розташованої по АДРЕСА_2 , для ведення особистого селянського господарства та отримання ним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для скасування рішення Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 6 серпня 2015 року № 280 та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я відповідача ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції також не погодився з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 2 липня 2018 року № 32/18 та не прийняв його як доказ у справі з огляду на те, що у висновку експертом визначено межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка належить позивачеві ОСОБА_1 , виходячи з технічної документації, яка не затверджена органом місцевого самоврядування.
У зазначену земельну ділянку входять дві окремі земельні ділянки: земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельна ділянка площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства.
Земельна ділянка площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_2 , не була предметом договору купівлі-продажу від 13 червня 2001 року.
Рішення № 239 від 28 грудня 2009 року Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області щодо виготовлення технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд – 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства – 0,30 га, позивачем ОСОБА_1 не реалізовано, право власності у встановленому порядку не оформлено.
Тому, суд першої інстанції вважав помилковим твердження експерта про те, що позивач ОСОБА_1 є землекористувачем земельної ділянки площею 0,55 га, яка розташована по АДРЕСА_2 .
Крім того, у своєму висновку експерт вийшов за межі своєї компетенції та в пункті 5 констатував питання права, а саме зазначив про невідповідність дій посадових осіб органу місцевого самоврядування під час надання згоди на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі адвокат Вишня-Чижова Г. В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 826 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права.
В судовому засіданні було встановлено, що земельну ділянку фактично займав ОСОБА_5 з добровільної згоди їх користувачів. Частина земельної ділянки увійшла до загальної площі земельної ділянки, приватизованої ОСОБА_2 .
Згідно рішення тридцять четвертої сесії шостого скликання Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області прийнятого за № 295 від 12.10.2015 “Про проведення внутрішнього розслідування щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_6 ”, встановлено що спеціаліст сільської ради ОСОБА_7 , надав неточну інформацію щодо приватизації частини вищезазначеної земельної ділянки. 
Відповідно до записів земельно-кадастрової книги сільської ради земельні ділянки по АДРЕСА_2 були надані гр. ОСОБА_1 - 0,55 га в 2009 році у власність.
Від адвоката Усатенка В. Ю., який представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Вишня-Чижова Г. В. підтримала доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Усатенко В. Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Представник Маловисківської міської ради Кіровоградської області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки Маловисківська міська рада Кіровоградської області про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 березня 1994 року рішенням № 15 виконавчого комітету Олександрівської сільської ради народних депутатів передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки громадянам, переліченим у списку, що додається: під № 23 зазначена ОСОБА_3 , земельна ділянка площею 0,55 га в с. Тарасівка (том 1, а. с. 8-10).
13 червня 2001 року між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно якого продавець продав, а покупець придбав житловий будинок АДРЕСА_2 , з надвірними будівлями і спорудами. Як зазначено у договорі, об`єкт нерухомості належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 травня 1993 року Олександрівською сільською радою (том 1, а. с. 15).
Згідно записів у технічному паспорті, складеному 28.05.1993 на житловий будинок по АДРЕСА_2 , в експлікації земельної ділянки зазначено всього за фактичним користуванням – 5514,8 кв. м; розмір земельної ділянки за документами – не вказано; рішення уповноваженого органу про виділення земельної ділянки під забудову в матеріалах справи відсутнє (том 1, а. с. 12-14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (том 1, а. с. 233).
28 грудня 2009 року рішенням № 239 Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд – 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства – 0,30 га (том 1, а. с. 23).
6 серпня 2015 року сесією Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області прийнято рішення № 280 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення громадянину ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 2,00 га, розташованої по АДРЕСА_2 , для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с. 5-7, 16, 130-145).
17 серпня 2015 року індексний номер 42397322 Реєстраційною службою Маловисківського районного управління юстиції Кіровоградської області на ім`я громадянина ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3523180600:57:000:5001 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, в межах населеного пункту в с. Тарасівка Маловисківського району Кіровоградської області; право власності зареєстровано належним чином (том 1, а.с. 115, 116, 152-154, 234-235).
Згідно до відомостей, які зазначені в рішення Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 12.10.2015 № 295, ОСОБА_1 у 2009 році по АДРЕСА_2 надана земельна ділянка площею 0,55 га у власність; документи на право власності земельною ділянкою землекористувачем не виготовлялися. Земельну ділянку фактично займав ОСОБА_5 з добровільної згоди їх користувачів. Частина земельної ділянки увійшла до загальної площі земельної ділянки, приватизованої ОСОБА_8 (том 1, а. с. 17).
Зазначені відомості, щодо спірної ділянки підтверджуються Маловисківською міською радою про те, що технічна документація, а також свідоцтво про право власності на земельну ділянку громадянки ОСОБА_1 – відсутні, в зв`язку з тим, що дані документи ОСОБА_1 не виготовлялися і на затвердження раді не надавалися (том 1, а. с. 129).
Згідно даних Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" перетин земельних ділянок, яка належить громадянину ОСОБА_2 і яка відводилася ОСОБА_1 , складає 0,3125 га (том 1 а.с. 172, том 2 а. с. 6-7).
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства за адресою по АДРЕСА_2 , технічне завдання від 21 червня 2016 року, не затверджена (том 2, а. с. 5, 29-81).
Згідно з частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.
Позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.
Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до пунктів «б», «ґ» статті 5 ЗК України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.
За нормами статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до підпункту «б», «в», «г» частини першої статті 81 ЗК України (тут і далі в редакції чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, прийняття спадщини.
Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Статтею 118 ЗК України, визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. 
Відповідно до вказаної норми громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.
Пунктом «і» частини другої статті 25 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що одним з видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною другою статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до пункту 8-1 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Згідно статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Таким чином, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. 
Також обов`язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. 
Зазначені підстави складають предмет доказування у спорі про недійсність державного акту.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визначення (частина перша статті 82 ЦПК України).
Матеріалами справи підтверджується, що 13 червня 2001 року між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно якого продавець продав, а покупець придбав житловий будинок АДРЕСА_2 , з надвірними будівлями і спорудами. 
Як зазначено у договорі, об`єкт нерухомості належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 травня 1993 року Олександрівською сільською радою (том 1, а. с. 15).
Відповідно до частини першої статті 30 Земельного кодексу України від 1990 року (в редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на житловий будинок)при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. 
За змістом статті 67 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на житловий будинок) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.
Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у сільських населених пунктах повинен бути не більше - 0,25 гектара.
Аналогічна норма міститься в пункті «г» частини першої статті 121 чинного Земельного кодексу України.
З наведено вбачається, що оскільки предметом договору купівлі-продажу від 13 червня 2001 року був житловий будинок, право користування до позивача могло перейти на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, в розмірі не більше 0,25 га.
28 грудня 2009 року рішенням № 239 Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд – 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства – 0,30 га (том 1, а. с. 23).
6 серпня 2015 року сесією Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області прийнято рішення № 280 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення громадянину ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 2,00 га, розташованої по АДРЕСА_2 , для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с. 5-7, 16, 130-145).
17 серпня 2015 року індексний номер 42397322 Реєстраційною службою Маловисківського районного управління юстиції Кіровоградської області на ім`я громадянина ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3523180600:57:000:5001 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, в межах населеного пункту в с. Тарасівка Маловисківського району Кіровоградської області; право власності зареєстровано належним чином (том 1, а.с. 115, 116, 152-154, 234-235).
Згідно до відомостей, які зазначені в рішення Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 12.10.2015 № 295, ОСОБА_1 у 2009 році по АДРЕСА_2 надана земельна ділянка площею 0,55 га у власність; документи на право власності земельною ділянкою землекористувачем не виготовлялися. Земельну ділянку фактично займав ОСОБА_5 з добровільної згоди їх користувачів. Частина земельної ділянки увійшла до загальної площі земельної ділянки, приватизованої ОСОБА_8 (том 1, а. с. 17).
Зазначені відомості, щодо спірної ділянки підтверджуються Маловисківською міською радою про те, що технічна документація, а також свідоцтво про право власності на земельну ділянку громадянки ОСОБА_1 – відсутні, в зв`язку з тим, що дані документи ОСОБА_1 не виготовлялися і на затвердження раді не надавалися (том 1, а. с. 129).
Згідно даних Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" перетин земельних ділянок, яка належить громадянину ОСОБА_2 і яка відводилася ОСОБА_1 , складає 0,3125 га (том 1 а.с. 172, том 2 а. с. 6-7).
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства за адресою по АДРЕСА_2 , технічне завдання від 21 червня 2016 року, не затверджена (том 2, а. с. 5, 29-81).
Звертаючись до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зацікавлена особа звертається до власника земельної ділянки - держави або територіальної громади (в особі відповідного органу).
У дозволі на виготовлення проєкту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).
Конкретизується ж земельна ділянка у проєкті землеустрою. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року, переглядаючи справу № 688/2908/16-ц не вбачала підстав для відступу від цього висновку, водночас звернула увагу, що обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.
Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи.
З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.
Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду (постанова від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц) дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що їй на праві приватної власності чи праві користування належить земельна ділянка, розміром 0,55 га по  АДРЕСА_2 .
Тому не можуть буди взяті до уваги висновки судової земельно-технічної експертизи від 2 липня 2018 року № 32/18 з огляду на те, що експертом визначено межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , виходячи з технічної документації, яка не затверджена органом місцевого самоврядування (а.с. 30-68 том 2).
На думку експерта позивач ОСОБА_1 є землекористувачем земельної ділянки площею 0,55 га, яка розташована по АДРЕСА_2 згідно рішення Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області від 28 грудня 2009 року № 239.
Проте, згідно договору купівлі-продажу житлового будинкувід 13 червня 2001 року, позивач могла набути право користування земельною ділянкою в розмір 0,25 га, а земельна ділянка площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_2 , не була предметом договору купівлі-продажу.
Рішення № 239 від 28 грудня 2009 року Олександрівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області щодо виготовлення технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд – 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства – 0,30 га не є правовстановлюючим документом, а позивачем право власності у встановленому порядку не оформлено.
Доказів, на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням відповідачу було надано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарствапо АДРЕСА_2 , яка накладається на земельну ділянкудля будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд – 0,25 гапо АДРЕСА_2 , яка перебуває в користуванні позивача, ОСОБА_1 не надано.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що оскаржуваними актами було порушено її законні права, свободи чи інтереси.
Таким чином, з огляду на вищенаведені норми матеріального права та встановлені судами обставини у справі, суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
За змістом пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підтвердження розміру понесених витрат представником відповідача адвокатом Усатенко В.Ю. надано: ордер серії ВА № 1010882 від 06.02.2021 (том 3, а. с. 100), договір про надання професійної правничої допомоги від 21 листопада 2018 року (том 3, а. с. 101); додаткову угоду від 06.02.2021 до договору про надання професійної правничої допомоги від 21.11.2018 (том 3 а. с. 102); розрахунок до договору про надання професійної правничої допомоги від 21.11.2018 (том 3, а.с. 103); акт приймання - передачі до договору про надання професійної правничої допомоги від 21.11.2018 (том 3 а.с. 104); квитанцію до прибуткового касового ордера № 13 від 06.02.2021 в сумі 5 000 грн (а. с. 199).
Враховуючи, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_9 , яка представляє інтереси ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2020 року без змін, а також складність справи, витрачений час та обсяг виконаних адвокатом робіт і послуг, надані представником позивача докази понесення витрат, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.        
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу адвоката Вишні-Чижової Ганни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2020 року без змін.
       Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 05.04.2021.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

                                                                                                   О. Л. Карпенко