ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/13044/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Семененка Я.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 (суддя суду 1 інстанції Сліпець Н.Є.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення недоплаченої суддівської винагороди,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320,00 грн., передбаченого частиною третьою статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13 квітня 2020 року.
- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року на підставі частин 2,3,4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,2 надбавки за вислугу років у розмірі 50%, доплати за працю в умовах режимних обмежень відомостей та їх носіїв, що мають ступінь таємності «цілком таємно» у розмірі 10% від посадового окладу, доплату за перебування на адміністративній посаді як голови суду 10% з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, без застосування будь-яких обмежень передбачених частиною третьою статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13 квітня 2020 року.
- стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року у розмірі 348522 грн. 61 коп. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;
- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач вважає дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області протиправними, які виразились у нарахуванні та виплаті позивачу, як голові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47230,00 грн., передбаченого частиною третьою статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 .04.2020. Разом з тим, позивач вважає, що його право на суддівську винагороду в розмірі встановленому у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обмежено протиправно, що призвело до порушення права на належне матеріальне забезпечення. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 позов задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з квітня по вересень 2020 року із застосуванням обмеження нарахування. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди судді Красногвардейського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,2, надбавки за вислугу років у розмірі 50%, доплату за працю в умовах режимних обмежень відомостей та їх носіїв, що мають ступінь таємності «цілком таємно» у розмірі 10% від посадового окладу, доплати за перебування на адміністративній посаді в суді як голови суду 10 % з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року. Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Красногвардейського районного суду ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 348522,61 грн. (триста сорок вісім тисяч п`ятсот двадцять дві гривні 61 копійка) з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з квітня 2020 по вересень 2020 року. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць.
Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову. Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, адже відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». При цьому, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття цього рішення. А отже, посилання суду на неконституційність Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не можуть бути підставою для визнання дій відповідача протиправними, і відповідно зобов`язання вчинити дії.
Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України «Про призначення суддів» №712/2002 від 13.08.2002  призначено на посаду судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у межах п`ятирічного строку.
Постановою Верховної Ради України від 10.04.2008 №260-VI ОСОБА_1 суддю місцевого Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було обрано суддею безстроково.
Указом Президента України «Про переведення суддів» від 13.02.2017 №75/2014 ОСОБА_1 переведено на роботу на посаді судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №67-К від 07.07.2017 ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді в суді як голові суду у розмірі 10% посадового окладу (а.с.26). 
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №22-К від 02.02.2018 ОСОБА_1 встановлено надбавку за працю в умовах режимних обмежень відомостей та їх носіїв, що мають ступінь таємності «цілком таємно» у розмірі 10% від посадового окладу (а.с.27). 
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №5-к від 08.01.2019 ОСОБА_1 встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу з 02.09.2019 (а.с.28).
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №118-к від 07.07.2020 ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді в суді як голові суду в розмірі 10% посадового окладу (а.с.29). 
Як вбачається з довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області за №1487 від 07.10.2020, судді ОСОБА_1 було застосовано обмеження суддівської винагороди за період з 01.04.2020 по 30.09.2020 в наступному розмірі:
-          за квітень 2020 року  - 31014,25 грн.;
-          за травень 2020 року  - 81412,40 грн.;
-          за червень 2020 року – 81412,40 грн.;
-          за липень 2020 року – 81412,40грн.;
-          за серпень 2020 року – 81412,40 грн;
-          за вересень 2020 року  - 8141,24 грн., 
разом 348522,61 грн.(а.с.30,44).
Не погодившись з обмеженням суддівської винагороди за період з квітня по вересень 2020 року, позивач звернувся до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно до частини третьої наведеної статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Встановлені обставини справи, які фактично і стали підставою для звернення позивача з позовом до суду, свідчать про те, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області починаючи з 18.04.2020 здійснювалося нарахування та виплата позивачеві суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж те визначено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Ці обставини обумовлені набранням 18.04.2020 чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким   Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя)».
Отже, вказаним Законом було визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Разом з цим, Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів», з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні статті 130 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що зміни до наведеного Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися.
Стосовно посилань відповідача на набрання чинності Законом № 553-ІХ (яким Закон № 294-ІХ доповнено статтею 29) як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд апеляційної інстанції зазначає, що цей Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). 
Слід також зауважити, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.            
Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з квітня 2020 по вересень 2020 відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03.03.2021 у справі №340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
У даному судовому рішенні Верховний Суд, в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ  (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді. 
Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі. 
Перша причина, у разі якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав Суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).
Друга причина, у разі якщо ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів, виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ). В такому випадку, як зазначив Суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
Отже, зважаючи на вищевказані висновки Верховного Суду, визначальним в даному випадку є з`ясування причин невиплати у спірному періоді суддівської винагороди у повному обсязі, а саме підлягають встановленню обставини чи виділялись розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, яким в спірному випадку є Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, кошти на виплату суддівської винагороди у період з квітня 2020 року по вересень 2020 у повному обсязі з урахуванням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або ж кошти були виділені з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).
З метою отримання інформації щодо обсягу бюджетних асигнувань (виділених коштів) Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на виплату суддівської винагороди працюючим суддям протягом періоду з квітня 2020 по вересень 2020 судом апеляційної інстанції робились відповідні запити, які направлялись на адресу Управління.
З отриманих листів відповідача судом встановлено, що нарахування та виплата суддівської винагороди у період з квітня 2020 по вересень 2020 територіальним управлінням здійснювалась на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів`із застосуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX), а залишок коштів при застосуванні обмеження суддівської винагороди у вказаний період були спрямовані на виплату гідної заробітної плати працівникам апарату суду.  
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області були виділені кошти для виплати суддівської винагороди (в тому числі й позивачу, який є працюючим суддею місцевого суду) у періоді з квітня 2020 по вересень 2020 у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак останній розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX). 
З огляду на вищевикладене, та встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у періоді з квітня 2020 по вересень 2020 відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень. 
Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що нарахування та виплата позивачу у спірному періоді суддівської винагороди у неповному обсязі є наслідком вчинення дій Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у  саме останній і повинен здійснити позивачеві нарахування недотриманих коштів.
Аргументи скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 не впливає на спірні правовідносини, на думку суду апеляційної інстанції, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії даного рішення  Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про донарахування позивачу не виплаченої суддівської винагороди, розмір якої був обмежений внаслідок прийняття Закону, яким, в силу положень ст.130 Конституції України Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не може бути врегульований розмір суддівської винагороди.
Тобто, у спірному випадку визначальним є те, чи правильно застосовано відповідачем законодавство України, в частині визначеного розміру суддівської винагороди, з врахуванням наявності конкуренції норм права, якими, у спірному періоді, по різному визначався розмір суддівської винагороди.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з квітня 2020 по вересень 2020 із застосування обмеження нарахування, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) та зобов`язання останнього провести нарахування недоотриманих коштів за даний період. 
В той же час, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо визначеного такого способу захисту права як стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди у розмірі 348  522,61грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
У цьому зв`язку суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації).
У спірному випадку позивачем заявлено як вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати суддівську винагороду у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» так і вимогу про стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди.
Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачу. В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає сутті спірним відносинам та який найбільш ефективно відновить порушене право.
У спірному випадку, суд першої інстанції, визнавши право позивача на суддівську винагороду саме у розмірі, який визначено статтею Закону України «Про судоустрій і статус суддів», також встановив, що у спірному періоді позивачу суддівська винагорода не була нарахована відповідачем у визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмірах.
Отже за умови того, що відповідачем суддівська винагорода у визначених Законом розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди наділений відповідач, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним способом захисту права у спірному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду  у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, який не відповідає суті спірних відносин.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо  стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь позивача недоплаченої суддівської винагороди за період з квітня 2020 по вересень 2020 у розмірі 348  522,61 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, що є підставою для його скасування в цій частині та прийняття, в цій частині заявлених вимог, нової постанови про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції також слід змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини в новій редакції.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 в частині задоволених вимог щодо стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року у розмірі 348522 грн. 61 коп. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті – скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини в такій редакції: 
«Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити виплату судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року, розраховану на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій у статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,2, надбавки за вислугу років 60%, доплати за працю в умовах режимних обмежень відомостей та їх носіїв, що мають ступінь таємності «цілком таємно» у розмірі 10% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, без застосування будь-яких обмежень, передбачених частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13.04.2020 року № 553-IX».
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров