ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                                          Головуючий І інстанції: Гелета С.М.
28 травня 2021 р. 	Справа № 480/3731/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:
18.06.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:
          - визнати протиправними дії відповідача, які полягають у не застосуванні п. 1 примітки додатку 1 та примітки додатку 14 до   постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704)   при обчисленні починаючи з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого   Законом України від 07.12.2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (далі – Закон № 2246-VIII)   на 01.01.2018 року;
          - зобов`язати відповідача вчинити дії щодо перерахунку починаючи з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 примітки додатку 1 та примітки додатку 14 до   Постанови № 704, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого   Законом № 2246-VIII   на 01.01.2018 року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
          - визнати протиправними   дії відповідача, які полягають у не застосуванні п. 1 примітки додатку 1 та примітки додатку 14 до   Постанови № 704   при обчисленні починаючи з 01.01.2019 року по 01.09.2019 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого   Законом України від 23.11.2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (далі – Закон № 2629-VIII)   на 01.01.2019 року;
          - зобов`язати відповідача вчинити дії щодо перерахунку починаючи з 01.01.2019 року по 01.09.2019 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 примітки додатку 1 та примітки додатку 14 до   Постанови № 704, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого   Законом № 2629-VIII на 01.01.2019 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
          - зобов`язати відповідача сплатити недоплачені протягом 2018 та 2019 років суми грошового забезпечення з урахуванням проведеного перерахунку відповідно до пункту 1 примітки додатку 1 та примітки додатку 14 до   Постанови № 704 50-ти відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законами на 1 січня календарного року, а саме   Законом № 2246-VIII   на 01.01.2018 року та   Законом № 2629-VIII   на 01.01.2019 року.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що   відповідачем, на його думку, протиправно у 2018 та 2019 роках, а саме: з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року, а також з 01.01.2019 року по 01.09.2019 року не було встановлено посадовий оклад позивача та оклад за військовим званням, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. Позивач зазначив, що відповідачем протиправно у 2018 та 2019 роках не застосувало пункт 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до   Постанови № 704 при обчисленні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розмір мінімальної заробітної плати, встановленого Законом № 2246-VIII   на 01.01.2018 року та   Законом № 2629-VIII   на 01.01.2019 року.
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що розрахунок посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років позивача проведено на підставі   Постанови № 704, а саме додатків 1, 4, 14 до вказаної постанови. Посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року та 01.01.2019 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14. Позивачу правомірно було нараховано грошове забезпеченні із розміру прожиткового мінімуму у 2018 та 2019 роках.
          Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
          - зобов`язано Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби вчинити дії щодо перерахунку та виплаті    ОСОБА_1 ,   починаючи з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до Постанови № 704 виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого   Законом № 2246-VІІІ на 01.01.2018 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
          - зобов`язано Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України   починаючи з 01.01.2019 року по 01.09.2019 року включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до Постанови № 704 виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого   Законом № 2629-VІІІ на 01.01.2019 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
          В задоволенні інших позовних вимог   відмовлено. 
          Судове рішення вмотивоване тим, що у спірних правовідносинах при визначенні розмірів посадового окладу і окладу за військовим званням необхідно застосовувати саме 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.01.2018 року та  з множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, оскільки в примітці 1 Додатку 1 та примітці Додатку 14 про це прямо вказано, а п. 4 Постанови № 704, у редакції Постанови № 103, на яку посилається відповідач, не містить в собі нормативних застережень відносно неврахування вищевказаних приміток.
          Не погоджуючись із судовим рішенням, Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (далі – Східне регіональне управління ДПС України) подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
          В обґрунтування поданої апеляційної скарги посилається на доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).
За приписами   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).   Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
          Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі в органах Держприкордонслужби на посаді старшого офіцера відділення по роботі з персоналом (з кабінетом професійно-психологічного добору) відділу персоналу Сумського прикордонного загону, начальника відділення по роботі з персоналом (з кабінетом професійно-психологічного добору) відділу персоналу Сумського прикордонного загону.
          Як убачається із витягу з наказу начальника 5 прикордонного загону Східного регіонального управління ДПС України від 30.08.2019 року № 257-ОС «Про особовий склад», позивача звільнено з військової служби за пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с.13).
          Наказом начальника Східного регіонального управління ДПС України від 27.06.2019 року № 359-ОС позивача виключено зі списків Східного регіонального управління ДПС України та всіх видів забезпечення.
          Як убачається із особових карток грошового утримання та заробітної плати № 825 за 2018 рік та за 2019 рік, за посадами, які обіймав позивач, йому встановлено наступні оклади: за посадою «старший офіцер відділення по роботі з персоналом (з кабінетом професійно-психологічного добору) відділу персоналу, яку обіймав позивач до 28.09.2018 року, посадовий оклад було встановлено у розмірі 4.510,00 грн, оклад за військовим званням (підполковник) – 1.410,00 грн; за посадою «начальник відділення по роботі з персоналом (з кабінетом професійно-психологічного добору) відділу персоналу», яку обіймав позивач з 28.09.2018 року, посадовий оклад було встановлено у розмірі 5.360,00 грн, оклад за військовим званням (підполковник) – 1.410,00 грн (а.с.14-15).
          Предметом спору в межах даної справи є скарження позивачем бездіяльності відповідача щодо не встановлення посадового окладу позивача та окладу за військовим званням, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. На думку позивача, відповідач протиправно у 2018 та 2019 роках не застосувало пункт 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до   Постанови № 704   при обчисленні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розмір мінімальної заробітної плати, встановленого Законом № 2246-VIII   на 01.01.2018 року та   Законом № 2629-VIII   на 01.01.2019 року відповідно.
          Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
          Статтею 43 Конституції України   передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч. 1 ст. 43); кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ч. 4 ст. 43).
          Закон України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ)   відповідно до   Конституції України   визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
          Згідно з ч. 2   ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
          Відповідно до ч. 3   ст. 9 Закону № 2011-ХІІ,   грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
          Частиною 4   ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
          Згідно з п. 4 Постанови № 704, в первинній редакції було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
          Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням, визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
          На момент набрання чинності Постановою № 704 (01.03.2018 року), п. 4 цього нормативно-правового акту було викладено в редакції п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова   № 103), а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
          При цьому, зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.
          Колегія суддів зазначає, що відповідно до   ст. 117 Конституції України   Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2   ст. 49 Закону України від 27.02.2014 року №   794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі – Закон №   794-VII), Кабінет Міністрів України на основі та на виконання   Конституції   і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до   Конституції   та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
          Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України (ч. 2 ст. 49 Закону №   794-VII).
          Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України є нормативно-правовим актом Уряду України.
          Нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженими на це суб`єктами нормотворчості у визначеній формі та за встановленою процедурою, спрямований на встановлення, зміну або скасування норми права.
          За загальним правилом, примітка застосовується законодавцем для супроводу та зв`язку з нормою права, якої вона стосується. Тобто, примітка повинна бути у безпосередньому зв`язку з нормою, в даному випадку п. 4 Постанови №   704, і не повинна суперечити змісту основної норми, яку вона супроводжує.
          Відповідно до пп. 2 п. 20 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених   постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 року № 870, до змісту проекту положення або іншого нормативно-правового акта, який передбачається затвердити постановою, встановлюються такі вимоги: 2) стосовно структури проекту документа: в окремих випадках допускається, як виняток, застосування примітки (зноски) без нормативних положень.
          Відповідно до п. 24 Правил метою підготовки проекту акта про внесення змін до актів Кабінету Міністрів України є їх приведення у відповідність з прийнятими законами, актами Президента України, а також забезпечення взаємоузгодження норм окремих актів Кабінету Міністрів України.
          Згідно з п. 2.16 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого   наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 року № 34/5, включення до нормативно-правових актів приміток не допускається, за винятком випадків, якщо необхідно дати визначення будь-якого суміжного поняття або помістити короткий коментар, що допоможе точніше зрозуміти положення, викладені в структурній одиниці нормативно-правового акта. Примітки не повинні містити норм права.
          Приходячи до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що Примітка у Додатку 1 та Додатку 14 Постанови № 704 не може мати нормативного характеру, відтак, застосуванню у спірних правовідносинах підлягають саме положення основної норми – п. 4 Постанови № 704, яка має нормативний характер, тобто містить правила поведінки для невизначеного широкого кола осіб.
          З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що згідно з Постановою № 704 (в редакції Постанови № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року та на 01.01.2019 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів у спірний період не застосовується.
          Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, п. 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року», тоді як згідно приміток до додатків 1 та 14 розрахунковою величиною визначено процентний показник від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
          Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 Постанови № 103.
          Таким чином, лише з 29.01.2020 року - дня набрання законної сили рішенням у справі   №826/6453/18   пункт 6 Постанови України №   103 втратив чинність та була відновлена дія п. 4 Постанови України   № 704 у первісній редакції.
          Проте, згідно з п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 року №   1774-VІІІ «Про внесення змін, до деяких законодавчих актів України» (далі – Закон №   1774-VІІІ), мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
          Колегія суддів зауважує, що під час розв`язання правової колізії між нормами п.3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та п. 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, перевагу належить віддати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили.
          Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою   Конституція України   виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до   статті 17 Конституції України   перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
          У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
          Відповідно до п. п. 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02), Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. У пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) та у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини «Серков проти України» (№ 39766/05), встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, на підставі того, що органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку. Хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між фізичною/юридичною особою і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості.
          Судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 року по справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно яких: « 01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Таким чином, за загальним правилом дії норм права у часі, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення   ст. 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають».
          Аналогічні висновки місять постанови Верховного суду від 11.02.2021 року у справах № 200/3774/20-а, № 200/3747/20-а, № 240/11952/19 та від 18.02.2021 року у справі № 200/3775/20а.
          Відповідно до ч. 5   ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Оскільки зазначені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, задовольняючи вимоги апеляційної скарги Східного регіонального управління ДПС України, скасовує судове рішення та приймає нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..   
Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).      
          За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1   ст. 315 КАС України).
          Підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 3, 4 ч. 1   ст. 317 КАС України).
          На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити.
Рішення   Сумського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року скасувати з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .   
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	

          Постанова у повному обсязі складена і підписана 28 травня 2021 року.