ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня  2021 року
м. Харків
справа № 617/497/20
провадження № 22-ц/818/3625/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого         - судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
сторони справи:
позивач – Вовчанське підприємство теплових мереж
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області, ухвалене 05 серпня 2020 року у складі судді Уханьової І.С.,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року Вовчанське підприємство теплових мереж звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води в сумі 68356 грн. 08 коп., три відсотки річних у розмірі 2831 грн 16 коп. та інфляційні витрати в розмірі 6720 грн. 46 коп.
Позов мотивований тим, що позивач надає відповідачу послуги з централізованого опалення та підігріву гарячої води для потреб гарячого водопостачання. Відповідачка фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 та не в повному обсязі сплачує вартість наданих послуг, у зв`язку з чим, станом на 01.03.2020 виникла заборгованість в розмірі 68356 грн 08 коп. Також з відповідачки підлягає стягненню три відсотки річних в розмірі 2831грн. 16 коп. та інфляційні витрати в розмірі 6720 грн. 46 коп. у зв`язку із неналежним виконанням нею грошових зобов`язань перед Вовчанським підприємством теплових мереж. 
Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 05 серпня 2020 року стягнуто з   ОСОБА_1  на користь  Вовчанського підприємства теплових мереж заборгованість за спожиту теплову енергію у сумі 68356 грн. 08 коп., інфляційні витрати - 6720 грн. 46 коп. та 3% річних – 2831 грн. 16 коп., всього 77907 грн. 70 коп. Стягнуто з  ОСОБА_1  витрати по оплаті судового збору в розмірі 2102 грн. 
Рішення суду мотивоване тим, що в  ОСОБА_1  проживає та є користувачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 . Визначений законодавчо обов`язок щодо своєчасного розрахунку за отримані послуги в повному обсязі не виконує. 
Не погодившись з рішенням суду від 05.08.2020 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить визнати пропущення строку позовної давності на оскарження рішення суду від 05.08.2020 з поважних причин, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог Вовчанському підприємству теплових мереж, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів проживання її за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки доказом цього є акт від 20.02.2020, який складений та підписаний представниками позивача, факт постійного проживання особи може бути встановлений тільки на підставі документів , передбачених порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, які в порушення ст. 12, 81 ЦПК України не надані позивачем суду. Крім того між нею та позивачем договір на отримання житлово-комунальних послуг не укладався. Також , не погоджується з сумою заборгованості, нарахуванням інфляційних витрат, оскільки вважає, що позивач зробив не правильний розрахунок витрат інфляції, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Крім того позивачем не застосована позовна давність. Просить визнати пропущення строку позовної давності на оскарження рішення суду від 05.08.2020 з поважних причин.
На апеляційну скаргу надійшов відзив Вовчанського підприємства теплових мереж, в якому зазначає, що відповідачка є споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 та просить зменшити суму позовних вимог, з урахуванням строків позовної давності, стягнути заборгованість в межах позовної давності та інфляційні витрати з урахуванням перерахунку, згідно діючого законодавства. Те, що ОСОБА_1 є споживачем теплової енергії за вищезазначеною адресою, мотивує тим, що договір між ним та відповідачкою, укладений згідно вимогам ч. 3 « Прикінцевих положень ЗУ « Про житлово-комунальні послуги», крім того факт проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується документами наданими Вовчанською міською радою Харківської ради, яка відповідно до ст. 37 ЗУ « Про місцеве самоврядування» та ст. 3 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» має законні повноваження щодо встановлення відомостей про проживання осіб, які знаходяться на відповідній адміністративно територіальній одиниці, підвідомчій цій раді. 
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що довідкою Вовчанського БТІ від 06 лютого 2020 року № 89 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, суд вбачає, що право власності на нерухоме майно, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 8,9)
Відповідно до листа Вовчанської нотаріальної контори Харківської області про надання інформації від 15.07.2020 № 1417/01-16 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадкова справа після її смерті не відкривалась (а.с. 54). 
Як вбачається з листа Вовчанської міської ради від 17.07.2020 № 01-22/1597/7 за базою даних, яка знаходиться в картотеці Вовчанської територіальної громади ( яка передана з Вовчанського ДМС та ведеться до квітня 2016 року по теперішній час), за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с.59).
Відповідно до протоколу засідання житлової комісії при Вовчанскій міській раді щодо звернення Вовчанського підприємства теплових мереж від 28.05.2020, комісія зробила висновок, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає ( зі слів сусідів) за адресою: АДРЕСА_1 . Теж підтверджується актом засідання житлової комісії при Вовчанській міській раді від 28.07.2020 ( а.с. 61-64).
Згідно акту Вовчанського підприємства теплових мереж від 20 лютого 2020 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 проживає, ОСОБА_1 разом з двома дітьми, факт її тривалої відсутності за даною адресою не підтверджено (а.с. 10).
Відповідно до розрахунків Вовчанського підприємства теплових мереж, сума заборгованості за спожиту теплову енергію що виникла на 01 березня 2020 року складає 68356 грн. 08 коп., інфляційні витрати – 6720 грн. 46 коп., 3% річних - 2821 грн. 16 коп.(а.с. 5-7)
Згідно з частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Реєстрація місця проживання чи перебування фізичних осіб в Україні регулюється Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, що діяв на час виникнення спірних правовідносин (надалі Порядок).
Абзацами 5 та 11 статті 3 Закону України № 1382-IV від 11.12.2003 «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.
Реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Згідно з пунктом 1.2 Порядку реєстрація місця проживання чи перебування особи - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відомості про місце проживання та місце перебування особи вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, які в розумінні статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є документами що підтверджують місце реєстрації чи перебування фізичної особи.
При цьому Порядок відрізняв поняття «реєстрація місця проживання» та «реєстрація місця перебування».
Так, відповідно до п. 4.1 Порядку реєстрація місця перебування особи здійснюється за заявою про реєстрацію місця перебування особи, форму якої наведено в додатку 14.
Беручі до уваги всі вищезазначені докази по справі, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є користувачем теплової енергії та зареєстрована адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не прийнамає доводи ОСОБА_1 про те, що вона не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона не надала суду належних доказів своєї реєстрації за іншим місцем проживання або перебування.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, на час виникнення спірної заборгованості регулювалися Законом України № 1875-ІV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон № 1875-ІV), що діяв на час виникнення спірних правовідносин.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1875-ІV передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
За визначенням, наданим у пункті першому статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» 02.06.2005 № 2633-IV ( надалі закон № 2633-IV) теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Тобто регулювання відносин здійснюється щодо постачання теплової енергії, яка призначена для купівлі - продажу. Основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Згідно до п.3 постанови про затвердження Правил користування тепловою енергією від 3 жовтня 2007 р. N 1198, споживач теплової енергії є фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
За положеннями частини першої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 19 Закону № 2633-IV споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Статтею 526 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.
Судова колегія погоджується з доводами апелянта про необхідність застосування позовної давності та перерахунок інфляційних витрат, задовольняє клопотання ОСОБА_1 та визнає пропущення строку позовної давності на оскарження рішення суду від 05.08.2020 з поважних причин, з таких підстав.

Зі змісту апеляційної скарги, яка містить клопотання про визнання пропущення строку позовної давності на оскаржуване рішення з поважних причин вбачається, що апелянт посилається на те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без її участі, оскільки вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв`язку з чим не змогла скористатись своїм правом на захист своїх прав та застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача на день ухвалення рішення 05.08.2020 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні. 
Відповідно до частини другої статті 8 ЦПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Так, суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
З огляду на вищевикладене, судова колегія уважає, що доводи відповідача стосовно застосування позовної давності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 361/8730/15-ц (провадження № 61-17263св20) зазначено, що «Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України у редакції, що була чинною на час розгляду справи апеляційним судом, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України у редакції, що була чинною на час розгляду справи апеляційним судом, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
 Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. i>the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Відповідно до позиції викладеної в постанові Верховної палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року за справа № 200/11343/14-ц, на звернення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2018 року за вищезазначеною справою про необхідністю відступити від висновків щодо застосування норми права, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
 Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
Виходячи з вищевикладеного, судова колегія, уважає за необхідне застосувати позовну давність до позовних вимог КП Вовчанське підприємство теплових мереж.
Стаття 257 ЦК України, зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Отже, з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за період часу, що знаходиться в межах строку позовної давності, з урахуванням відзиву КП Вовчанське підприємство теплових мереж, в якому воно не заперечує проти застосування позовної давності до своїх вимог, заборгованість у строках позовної давності слід рахувати з 01.02.20217 по 31.01.2020, що складатиме, відповідно до розрахунку суми заборгованості 56 295, 39 грн. ( а.с.100).
Судова колегія також погоджується з доводами апелянта, які також не заперечуються КП Вовчанське підприємство теплових мереж про неправильний розрахунок позивачем інфляційних витрат.
Так, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений,    помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення   починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж,    і за будь-який місяць (місяці),    у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції необхідно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі 910/1193/19.
З урахуванням вищевикладеного, відповідно до розрахунку від 18.05.2021 ( а.с.101) з відповідачки підлягають стягненню інфляційні витрати в розмірі 6 480, 26 грн. 
Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення справи. 
З урахуванням вищезазначеного та положень частини 2 статті 625 ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості із урахуванням 3% річних від простроченої суми в розмірі 2831 грн.16 коп. є правомірними.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.2 ст. 376 ЦПК України).
З огляду на те, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм процесуального права, судова колегія вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення скасувати, винести нову постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги, в урахуванням позовної давності, за період 01.02.20217 по 31.01.2020 стягнути з відповідача заборгованість 56 295, 39 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2831 грн.16 коп та інфляційні витрати в розмірі 6 480, 26 грн.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , позов КП « Вовчанського підприємства теплових мереж » визнаний обґрунтованим на 84 %. При подачі позовної заяви КП «ХТМ» сплатило 2102 грн. судового збору (а.с. 4,13). Тому з ОСОБА_1 на користь КП « Вовчанського підприємства теплових мереж » належить стягнути 1765 грн 68 коп. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 16 %, при подачі апеляційної скарги вона сплатила 3 153 грн (а.с. 81). Тому з КП « Вовчанського підприємства теплових мереж »на користь відповідача належить стягнути 504 грн 48 коп. судового збору. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 05 серпня 2020 року – скасувати, ухвалити нову постанову.
Позов Вовчанського підприємства теплових мереж до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вовчанського підприємства теплових мереж  заборгованість за спожиту теплову енергію за період  01 лютого 2017 року по 31 січня 2020 у розмірі 56 295 ( п`ятдесят шість тисяч двісті дев`яносто п`ять) гривень 39 ( тридцять дев`ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вовчанського підприємства теплових мереж  інфляційні витрати в розмірі 6480 ( шість тисяч чотириста вісімдесят ) гривень 26 (двадцять шість) копійок та три відсотки річних в розмірі 2831 (дві тисячі вісімсот тридцять одна) гривня 16 (шістнадцять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вовчанського підприємства теплових мереж  1765 (одну тисячу сімсот шістдесят п`ять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви.
Стягнути з Вовчанського підприємства теплових мереж  на користь ОСОБА_1 судові 504 (п`ятсот чотири) гривні 48 (сорок вісім) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 18 червня 2021 року.
Головуючий    О.Ю. Тичкова

Судді    О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук