ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/28530/20                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                     Арсірій Р.О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого – судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Азербайджанської Республіки Махмудова ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   24 лютого 2021 року (розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними матеріалами справи, м. Київ, дата складання повного тексту рішення – відсутня) у справі за адміністративним позовом Громадянина Азербайджанської Республіки Махмудова ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року, Громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 (далі– позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі– ДМС України, відповідач), в якому позивач просить суд: 
-          визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 409-20 від 03 листопада 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          зобов`язати Державну міграційну служби України розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність оскаржуваного рішення з огляду на його дійсну належність до категорії осіб, які не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від   24 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Азербайджанської Республіки (далі також – АР), за національністю - азербайджанець, сповідує іслам, має вищу освіту, володіє азербайджанською (рідна), російською (середній рівень), турецькою (середній рівень) мовами, одружений, має двох неповнолітніх дітей.
21 серпня 2020 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з повідомленням від 13 листопада 2020 року № 301 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, рішенням відповідача від 03 листопада 2020 року № 409-20 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
У силу ч. 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч. 8 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Виходячи із системного тлумачення наведених вище положень вбачається, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Проаналізувавши матеріли особової справи колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірне рішення прийняте відповідачем у порядку, спосіб та в межах наданих йому повноважень. При цьому суд враховує наступне.
Як зазначає позивач, з 1990-х років на політичному підґрунті у нього почалися проблеми з веденням підприємницької діяльності: у 1993 його безпідставно відвезли до поліцейського відділку, де піддавали тортурам та насильницьким шляхом змусили безкоштовно передати майно, пов`язане з підприємницькою діяльністю, а також вимагали віддавати частину прибутку від такої діяльності. У 1998 позивача звинуватили в намірах очолити опозиційну партію, насильницьким шляхом знову відібрали бізнес, у зв`язку з чим позивач припинив займатися підприємницькою діяльністю до 2005. Починаючи з 2005, як стверджує позивач, він знову почав отримувати погрози: його змушували виходити на мітинги в підтримку президента разом із співробітниками, які були у його підпорядкуванні в рамках ведення підприємницької діяльності, на що позивач не погоджувався, та знову насильницьким шляхом відібрали бізнес.
У 2015, зі слів позивача, під час прямої телевізійної трансляції він звернувся до президента АР і звинуватив посадовців Міністерства національної безпеки (далі - МНБ) у примушуванні людей виходити на мітинги та незаконному відбиранні майна. У зв`язку із цим виступом позивача привели особисто до Президента АР для з`ясування вищевказаних обставин, після чого стосовно причетних посадовців порушили кримінальні справи, визнали їх винними, призначили покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий строк, а позивачеві рішенням Верховного суду АР повернули майно. Однак через три роки вказані особи були амністовані. Зі слів позивача, після звільнення зазначені посадовці почали здійснювати на нього тиск.
Крім цього, після вищевказаного рішення Верховного суду, перший помічник Президента АР, ОСОБА_3 , змушував позивача виходити з працівниками на мітинги на підтримку президента, обґрунтовуючи це поверненням майна позивачеві. Як вказав позивач, після трьох мітингів він відмовився надалі брати участь у таких заходах, через що у нього знову почали відбирати майно та порушили кримінальну справу за неправдивими обвинуваченнями. У зв`язку з цим позивач почав виступати на мітингах в підтримку опозиції, після чого був побитий, щодо чого безрезультатно у письмовому вигляді звернувся до поліції. Натомість, як зазначив позивач, щодо нього були висунуті обвинувачення у закликах народу до мітингів та образі честі президента.
Вказане стало причиною виїзду позивача із країни походження.
Крім того, позивач зазначив, що 09 квітня 2019 року письмово звернувся до Президента АР, після чого був викликаний ОСОБА_4 , зі слів позивача, останній дав йому вогнепальну зброю (пістолет) та наказав вбити лідера опозиції, партії «Народний фронт Азербайджану», в обмін на повернення відібраного раніше майна. Позивач, злякавшись, що у разі відмови не вийде живим, погодився, та втік з АР.
08 листопада 2019 року позивач легально покинув країну громадянського походження та, прямуючи через Грузію та Туреччину, 09 листопада 2019 року прибув в України на підставі паспорту для виїзду за кордон.
13 квітня 2020 року позивача було затримано правоохоронними органами України на території міста Києва у зв`язку з перебуванням його особи у міжнародному розшуку з 03 березня 2020 року за червоним типом сповіщення Інтерполу з метою арешту для притягнення до кримінальної відповідальності за обвинуваченнями у шахрайстві.
Зі змісту заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколів співбесід, здійснених з метою вирішення питання, поставленого позивачем у поданій заяві, вбачається, що через періодичне відбирання посадовими особами бізнесу та майна позивача, він займався підприємницькою діяльністю не постійно, а у періоди: з 1989 по 1998 рік, з 2005 по 2006 рік, з 2014 по 2019 рік. Разом з тим, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав період підприємницької діяльності безперервно з 1989 по 2019 рік.
У ході співбесіди від 29 вересня 2020 року позивач повідомив, що його особисто викликали та, як наслідок, відбирали майно, у 1993 році, 1998 році та у 2005 році посадовці: Перший заступник міністра національної безпеки АР Акіф Човдаров, Міністр національної безпеки АР Ельдар Махмудов, ОСОБА_5 . Саме цих осіб, як повідомив позивач, було засуджено у 2015 після його звернення до Президента АР та згодом амністовано.
Інформація по країні походження з відкритих джерел підтверджує висловлювання позивача щодо незаконної діяльності високопосадовців АР. Разом з тим, амністія, на підставі якої ОСОБА_6 звільнився з місць позбавлення волі, була орієнтована не на конкретних осіб, а виникла у зв`язку із заходами щодо запобігання поширенню хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, що було встановлено відповідачем під час розгляду заяви позивача, та не заперечено останнім за час розгляду справи судом.
Враховуючи, що повідомлене позивачем явище зловживання службовим становищем, зокрема, по відношенню до підприємців, присутнє в АР, ОСОБА_2 , на підтвердження повідомленого факту про відбирання безпосередньо у нього майна, до матеріалів особової справи, наданої суду відповідачем, долучено документ азербайджанською мовою, а саме, зі слів позивача, копію постанови Генеральної прокуратури про визнання його потерпілим.
Водночас, у відкритих інформаційних джерелах згадується ім`я позивача як підприємця, з якого окремі посадові особи вимагали неофіційних грошових виплат у великих розмірах. Разом з тим, з тексту повідомлення не прослідковується політичних мотивів. Натомість, посилаючись на слова позивача, вказано, що він був змушений продати об`єкт за низькою ціною - а не віддати безоплатно, як стверджував позивач:
«Предприниматели пожаловались на арестованных офицеров МНБ. Предприниматели, которых должностные лица министерства национальной безопасности Азербайджана принуждали к неофициальным виплатам в крупном размере, уже обратились в следственно-оперативную группу при Генеральной прокуратуре. [...] В результате проведенных следственно оперативних мероприятий били выявлены обоснованние подозрения в злоупотреблении группой сотрудников министерства служебными полномочиями при исполнении служебних обязанностей, нарушении требований закона об оперативно-розыскной деятельности, незаконном вмешательстве ими в деятельность субьектов предпринимательства, нарушении прав и охраняемых законом интересов отдельных лиц. [...] Один из предпринимателей, на которого было оказано давление, ОСОБА_7 заявил о том, что в Антитеррористическом центре МНБ от него потребовали 250 тисяч манат. Предприниматель сказал, что ему пришлось продать свой обьект стоимостью в 600 тисяч манат за 120 тисяч манат» (https://ru.oxu.az/criminal/98488).
Таким чином, проблеми у зв`язку з веденням підприємницької діяльності в АР дійсно мали місце під час проживання позивача в країні громадянської належності, хоча, відповідно до публікацій у ЗМІ, їх суть відрізняється від тієї, яку пояснював позивач, оскільки він стверджував про політичне підґрунтя. 
Однак висловлювання позивача з цього приводу містять протиріччя, не є повними та взаємоузгодженими. Так, у заяві позивач вказав, що був змушений вийти на демонстрацію з плакатами на підтримку президента тричі, в подальшому відмовляючись від участі у подібних мітингах. Однак під час співбесіди 29 вересня 2020 року він вказав, що виходив на мітинг лише одного разу, без працівників, у жовтні 2018 року. Разом з тим, під час співбесіди від 26 серпня 2020 року позивач повідомив, що після вказаного мітингу все його майно було арештовано у січні 2018 року (через те, що позивач не «вивів людей» на мітинг, а прийшов сам). Під час співбесіди від 26 серпня 2020 року позивач вказав, що фізично брав участь в одиночному мітингу в листопаді 2019 року. Також під час співбесіди від 29 вересня 2020 року позивач зазначив, що «пішов проти президента» з 2000 року, однак, з його слів, відбирати майно почали з 1993. Тобто, у твердженнях позивача є суттєві суперечності, порушено послідовність подій.
Позивач стверджував, що останньою подією, яка змусила його покинути країну походження, став виклик Помічника Президента ОСОБА_8 , який дав позивачеві вогнепальну зброю та запропонував позивачу виконати вбивство лідера опозиційної партії в обмін на повернення майна. 
Відповідно до п. 203-205 Керівництва УВКБ ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця відповідно до Конвенції від 1951 року і Протоколу від 1967 року, позивач має давати логічні послідовні пояснення усім причинам, на які він посилається для підтвердження свого клопотання про надання захисту; його твердження повинні бути логічно послідовними, переконливими і не йти у розріз із загальновідомою інформацією - у такому випадку сумнівні факти обставин його справи, які не мають доказів, трактуються на користь позивача. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене у сукупності із інформацією по країні походження позивача, наявність у нього проблем із веденням підприємницької діяльності на території АР підтверджується, однак проаналізовано, що такі проблеми не мали політичного підґрунтя та не пов`язані з політичними переконаннями позивача.
Однак, позивач наголошував на політичних мотивах неможливості свого повернення до країни походження та повідомив про політичні причини його переслідування в країні громадянської належності, а отже, є доцільним проаналізувати наявність у нього певних політичних переконань, відмінних від переконань уряду АР.
Зі слів позивача, він почав свою опозиційну діяльність з 2000 року, яка полягала у незгоді виходити на мітинги зі своїми працівниками на підтримку чинного Президента АР (підтверджується протоколом співбесіди позивача від 29 вересня 2020 року). У 2015 позивач вперше висловився про корумпованість влади та диктаторський режим президента під час прямої трансляції національного телебачення, на підтвердження чого відеоролику не знайшов. Крім цього, за словами позивача, у газетах є публікація про його звернення до мера у 2013 році.
Разом з тим, з матеріалів справи не прослідковується політична позиція позивача та наявність чітко сформованих політичних переконань, які є невід`ємною складовою особистості позивача. Політичний аспект в обставинах своєї справи позивач вбачає у змушуванні виходити на мітинги в підтримку президента, що було проаналізовано вище та визнано неправдоподібним.
Також позивач стверджував, що на політичному підґрунті щодо нього порушено кримінальну справу за сфабрикованими обвинуваченнями. Відповідно до реєстраційного листка від 21 серпня 2020 року, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.
Однак згідно з інформацією з відкритих джерел позивач раніше був засуджений за обвинуваченнями у шахрайстві, його особа висвітлюється у ЗМІ в негативному контексті та з поганою репутацією: «Отметим, что задержанным являєшся скандально известный бизнесмен, владелец ломбардов ОСОБА_7 , который в прошлом году сбежал из Азербайджана с деньгами закладчиков»; «Отметим, что ранее М. Махмудов был судим за мошенничество» (https://ru.oxu.az/criminal/342930); «В своє время он [прим. - ОСОБА_2 ] был владельцем автосалона по продаже автомобилей и мотоциклов в местечке под названием «Бешмертебе». И даже несколько раз привлекался к уголовной ответственности и сидел в тюрьме. Магсуд был очень предприимчивым молодым человеком. Он несколько раз обручался с девушками из хороших семей, а потом, якобы, находил в них какие-то «огрехи», а потом путем угроз требовал от их отцов преподнесенные им подарки... Путем шантажа он хорошенько «нагрел свои руки»... Мы опять повторимся, что наша цель вовсе не заключается в том, чтобы кого-то обвинять, а кого-то оправдывать. Мы просто хотим донести до наших читателей истину о Магсуде, кличка которого, еще 20 лет назад была «хамам Магсуд»... Мы даже знаєм имя високопоставленого генерала, который посадил за решетку Магсуда на 6 лет. Мы не станем из-за этических соображений называть имя этого человека. Всего лишь добавим, что Магсуд был помолвлен с родственницей этого генерала. А когда помолвка бьша расторгнута, Магсуд пытался шантажировать генерала и добиться возвращения своих подарков» (https://kavkaznews.az/2015/10/kem-na-samom-dele-yavlyaetsya-magsud-mahmudov-kotory-j-py-taetsya-predstat-pered-obshhestvom-v-roli- zhertvy-video/).
Згідно з відповіддю Київської міської прокуратури (лист № 14-38-20 від 02 жовтня 2020 року) стосовно позивача у листопаді 2019 року порушено кримінальну справу, за якою він обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого статтею 178.3.2 Кримінального кодексу АР (шахрайство із завданням великого збитку).
За результатами перевірки за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу відповідачем встановлено, що позивач обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого вищевказаною статтею Кримінального кодексу АР та знаходиться у міжнародному розшуку з 03 березня 2020 року на підставі ордеру на арешт від 04 лютого 2020 року з метою екстрадиції.
Однак, позивач стверджує, що кримінальна справа є політично вмотивованою та порушена за неправдивими обвинуваченнями, на підтвердження чого надав копію нотаріально завіреного документа, де ОСОБА_9 , який є потерпілим у вказаній справі, заявляє, що станом на 12 лютого 2020 року не має претензій до ОСОБА_2 , оскільки останній не має боргу перед ним.
Відповідно до матеріалів екстрадиційної перевірки, наданих Київською міською прокуратурою, ОСОБА_9 дійсно представлений потерпілою стороною, якій ОСОБА_2 у 2018 році завдав збитків в особливо великому розмірі. Однак окрім цього в наданих матеріалах вказано, що ОСОБА_2 , будучи фактичним власником ломбарду, розташованому за адресою: Гарадагський район, м. Баку, шляхом зловживання довірою осіб заволодів великою сумою грошових коштів, з приводу чого в правоохоронні органи АР звернулися десятки громадян, чиї установчі дані вказано у судових матеріалах АР.
Згідно з наявною інформацією по країні походження позивача, в АР дійсно має місце наявність політично вмотивованих кримінальних справ проти активістів опозиції, активних критиків влади, членів опозиційних політичних партій.
Разом з тим, у суду відсутні підстави вважати, що порушена кримінальна справа саме стосовно позивача має політичне підґрунтя та є способом незаконного переслідування позивача: наявність у нього стійких політичних переконань, які не поділяються владою АР, є недоведеною; проблеми із веденням підприємницької діяльності на території АР не містять політичної складової; членом будь-яких політичних партій, громадських, військових або інших організацій він не був, про що ним було зазначено особисто. Причинно-наслідкового зв`язку між порушеною стосовно позивача кримінальної справою за обвинуваченнями у шахрайстві та його міркуваннями на політичну тематику у форматі відеороликів, враховуючи, що переважна їх більшість опублікована після порушення кримінальної справи - не встановлено.
Отже, позивач не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Проаналізувавши ситуацію, яка змусила позивача залишити країну громадянської належності, можна констатувати, що в даному випадку відсутній факт переслідування.
Таким чином, не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.
З матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення за політичними мотивами в країні громадянської належності.
У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.
При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1)          чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2)          чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 
Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Азербайджанської Республіки Махмудова ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   24 лютого 2021 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль