Ухвала
Іменем України
 
10 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 521/3167/20
провадження № 61-9233ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 серпня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересовані особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державна установа «Одеська виправна колонія (№ 14)»,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, в томі числі й на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
 
Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є уродженцем міста Біляївка Біляївського району Одеської області, ніколи не був документований паспортом України, оскільки не має документів, визначених Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, які посвідчують його особу та підтверджують громадянство. В Біляївської об`єднаної територіальної громади відсутні адресні картотеки. Факт його проживання на території України підтверджується такими доказами:  медичною карткою з поліклініки Біляївського районного центру первинної медико-санітарної допомоги; матеріалами особової справи засудженого ОСОБА_1 у відділі по контролю за виконанням судових рішень Державної установи «Одеська виправна колонія (№ 14)».
 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що наявні у справі докази підтверджують факт народження заявника на території України ІНФОРМАЦІЯ_1 і факт постійного проживання та роботи його батьків на час складення актового запису, нетривалий час, що сплив між народженням заявника та датою проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року. Врахувавши, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення, і це необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України, суди дійшли висновку про задоволення його заяви.
 
29 травня 2021 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМСУ в Одеській області) подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 серпня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга ГУ ДМСУ в Одеській області мотивована тим, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року в справах №№ 654/3462/17, 757/44694/17-ц, про те, що особа може звернутися до органів Державної міграційної служби України із заявою про набуття громадянства України, однак заявник не подавав відповідної заяви, не використав досудового врегулювання спору, тому звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України є передчасним. Суди попередніх інстанцій не врахували, що не можуть бути встановленні в судовому порядку факти, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Крім того, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства перебувають в межах інтересу ГУ ДМСУ в Одеській області, тому в цій справі наявний спір про право.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Біляївка Біляївського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, та актовим записом про народження від ІНФОРМАЦІЯ_1 № 45.
 
З актового запису про народження вбачається, що батьками заявника є: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , українець, і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , українка, які на момент складання актового запису (15 березня 1991 року) постійно проживали та працювали в місті Біляївка.
 
Виписка з історії хвороби дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідчить про те, що станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 перебував на обліку в закладі охорони здоров`я на території України.
 
Довідка про звільнення серії ОДС № 14933, видана ОСОБА_1 , також підтверджує, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Біляївка Біляївського району Одеської області, громадянство - Україна.
 
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
 
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
 
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
 
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
 
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
 
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
 
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
 
Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року ; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
 
Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.
 
Оскільки заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Спірні правовідносини у справі № 523/14707/19 є подібними до правовідносин в цій справи. Так, у справі № 523/14707/19, як і в цій справі, предметом судового розгляду була заява про встановлення факту постійного проживання на території України, а відповідачем - ГУ ДМСУ в Одеській області.
 
Крім того, подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19 (провадження № 61-15297св20).
 
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суди попередніх інстанцій в цій справі виходили з того, що під час судового розгляду цей факт знайшов своє підтвердження. При цьому суди врахували, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки це необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України.
 
Враховуючи зазначене, вищевикладені правові висновки, які були застосовані судами попередніх в цій справі, узгоджуються з усталеною судовою практикою щодо розгляду справ за подібних правовідносин.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справах №№ 654/3462/17, 757/44694/17-ц, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах,  не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі, зокрема: у справі № 757/44694/17-ц заявник втратив паспорт громадянина СРСР та не надав доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи та звернення до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого; у справі № 654/3462/17 заявник не довів обставин, вказаних в його заяві.
 
Посилання в касаційній скарзі на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів Державної міграційної служби України) також не заслуговує на увагу, так як пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, зазначеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).
 
Встановивши, що в цій справі метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання заявником паспорта громадянина України, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність спору про право.
 
Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2020 року у справі  № 521/21665/18 (провадження                      №  61-23379св19).
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ГУ ДМСУ в Одеській області про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 серпня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, а також про розгляд справи за участю представника ГУ ДМСУ в Одеській області.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 серпня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересовані особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державна установа «Одеська виправна колонія (№ 14)».
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко