ПОСТАНОВА 
Іменем України
13 травня 2021 року                                                 м. Кропивницький
справа № 388/1235/20
провадження № 22-ц/4809/756/21 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
учасники справи:
представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 11.02.2021, суддя Кнуров О.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.11.2011 ОСОБА_3 , відповідно до розписки від 24.11.2011, отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150000,00 грн. у рахунок майбутньої сплати за продаж у майбутньому земельної ділянки, що знаходиться на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області. 
Позивач зазначив, що на даний час договір купівлі-продажу земельної ділянки між ним та ОСОБА_3 не укладено, що здійснити не дозволяє і чинне Законодавство України (мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення не знятий). 
Зазначив, що за ОСОБА_3 рахується заборгованість перед ним відповідно до розписки від 24.11.2011 у сумі 150000,00 грн., які отримані ОСОБА_3 безпідставно. 
Крім того, зазначив, що ним вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом звернення до ОСОБА_3 з вимогою про сплату боргу та згодом з листами нагадування про це, на які відповідь він не отримав.
Просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 набуті кошти в сумі 150 000 грн.
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 11.02.2021 позов задоволено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що дійсно отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 150 000 грн. в рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, однак позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Крім того, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правідносин статтью 1212 ЦК України, оскільки між сторонами фактично виникли правовідносини які витікають із договору купівлі продажу земельної ділянки, що виключає застосування зазначеної статті при вирішення даного спору. 
ОСОБА_3 на праввій підставі отримав гроші від позивача в рахунок майбутнього договору купівлі продажу земельної ділянки. Договір купівлі продажу не відбувся не з винин відповідача, а у зв`язку з продовженням мораторію на продаж сільськогосподарського призначення.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.03.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.
До суду надано відзив на апеляційну скаргу від адвоката Бобух С.А., що діє в інтересах ОСОБА_1 , в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги. 
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08.04.2021 справу призначено до розгляду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що відповідно до розписки від 24.11.2011 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 150000,00 грн. у рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, що знаходиться на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області.
Земельна ділянка, з приводу якої було надано зазначену розписку є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, що підтверджено сторонами у їх процесуальних заявах по суті справи та не заперечувалось їх представниками у судовому засіданні.
04.09.2020 ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_3 вимогу про сплату боргу, відповідь на яку останній не надав.
16.09.2020 ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_3 лист з проханням надати відповідь щодо отриманої ним вимоги від 04.09.2020, відповідь на який останній не надав.
21.09.2020 ОСОБА_1 було повторно направлено ОСОБА_3 лист з проханням надати відповідь щодо отриманої ним вимоги від 04.09.2020, відповідь на який останній не надав.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 безпідставно отримав 15000,00 грн., оскільки його земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і на момент отримання цих коштів купівля-продаж таких земель (земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв)) була заборонена відповідно до Перехідних положень Земельного Кодексу України. Отже, сторонами не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення і такий договір не був укладений згодом у зв`язку із продовженням мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки право ОСОБА_1 на повернення безпідставно отриманих коштів було порушеним з моменту, коли ОСОБА_3 відмовився їх повертати, і саме з цього часу починається перебіг позовної давності.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 13  ЦПК України  суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених   нею  вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. 
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 24.11.2011 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 150000,00 грн. у рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, що знаходиться на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області.
Земельна ділянка, з приводу якої було надано зазначену розписку є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, що підтверджено сторонами у їх процесуальних заявах по суті справи та не заперечувалось їх представниками у судовому засіданні.
У зв`язку з тим , що договір купівлі продажу земельної ділянки станом на час подання позову не відбувся, ОСОБА_1 вирішив повернути грошові кошти в розмірі 150000,00 грн. які були передані ОСОБА_3 у рахунок майбутнього продажу земельної ділянки.
04.09.2020 ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_3 вимогу про сплату боргу, відповідь на яку останній не надав.
16.09.2020 ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_3 лист з проханням надати відповідь щодо отриманої ним вимоги від 04.09.2020, відповідь на який останній не надав.
21.09.2020 ОСОБА_1 було повторно направлено ОСОБА_3 лист з проханням надати відповідь щодо отриманої ним вимоги від 04.09.2020, відповідь на який останній не надав.
Під час розгляду апеляційної скарги представником позивача зазначено, що грошові кошти, які є предметом судового розгляду були передані позивачем відповідачу у 2011 році в рахунок майбутнього договору купівлі продажу земельної ділянки. 
У 2011 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки на 49 років. Зазначена земельна ділянка в майбутньому мала б бути предметом договору купівлі продажу.
Орендна плата за зазначену земельну ділянку орендарем не сплачувалась.
У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної діянки площею 9.15 га. розташованої на території Федіївської міської ради Бобринецького району Кіровоградської області у зв`язку з систематичною несплатою орендної плати.
Позов було задоволено. Договір оренди розірвано.
Рішення суду набрало законної сили.
Після зазначених обставин, ОСОБА_1 звернувся у суд із зазначеним позовом, про витребування грошових коштів у розмірі 150000 грн.
З розписки від 24.11.2011 року, яка знаходиться в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 150000 грн. в рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, що знаходиться на території Федїївської сільської ради .
З зазначеної розписки вбачається, що в розписці відсутня інформація відносно терміну укладеня договору купівлі - продажу земельної ділянки, яка є власністю ОСОБА_3 , тобто такий договір можливо укласти в будь який час.
В оцінці доводів апеляційної скарги апеляційний суд застосовує системний аналіз норм ЦК України.
Вважаючи, що ОСОБА_3 набув грошові кошти без достатніх правових підстав, оскільки його земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і на момент отримання цих коштів купівля - продаж таких земель була заборонена відповідно до Перехідних положень Земельного Кодексу України, отже сторонами не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення і такий договір не був укладений згодом у зв`язку із продовженням мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
Суд першої інстанції зазначив, що статтею 1212 ЦК України врегульовані випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту отримання відповідачем від позивача суми коштів у розмірі 150000, 00 грн. без достатньої правової підстави. 
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо. 
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого набуття.
Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604- 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
З матеріалів справи вбачається, що розписка надана відповідачем по справі підтверджує, що грошові кошти у розмірі 150000 грн. отримувались в рахунок майбутнього договору купівлі продажу земельної ділянки, тобто сторони при передачі коштів однією стороною і отримання їй іншою стороною домовились в майбутньому укласти договір купівлі - продажу, при цьому сторони не визначили строк укладення договору купівлі - продажу, тобто зазначені обставини є безстроковими.
Вимоги про повернення грошових коштів свідчать про те, що ОСОБА_1 не бажає укладати договір купівлі-продажу земельної ділянки, мотивуючи це тим що діє мораторій на продаж сільськогосподарських земель, в односторонньому порядку відмовляється від домовленостей зазначених у розписці.
Таким чином, виходячи із встановленої судом наявності між сторонами фактичних договірних відносин, а також відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини, а мотивував задоволення позову тим, що ОСОБА_3 безпідставно отримав 15000,00 грн., оскільки його земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і на момент отримання цих коштів купівля-продаж таких земель (земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв)) була заборонена відповідно до Перехідних положень Земельного Кодексу України і відповідно сторонами не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення і такий договір не був укладений згодом у зв`язку із продовженням мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення.
Відповідно до п. 1  ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи не встановив дійсні обставини по справі, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення, яким у задоволені позову відмовити.
Європейський суд з прав людини визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,
                              
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 11.02.2021, скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2250 грн.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: