ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/9686/20 пров. № А/857/3147/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Большакової О.О., Пліша М.А.,
за участю секретаря судових засідань -                     Михальської М.Р.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року (головуючий суддя: Волдінер Ф.А., місце ухвалення - м. Луцьк, дата складення повного тексту рішення - 28.12.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

ОСОБА_1 , 03.07.2020 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29 червня 2016 року № 131700-13.
Обґрунтовує позов тим, що при прийнятті податкового повідомлення-рішення податковим органом використовується інформація про автомобілі, яка отримана від Мінекономрозвитку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду. Така інформація визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті (абзац другий підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України).
Вказує, що відповідно до листа Територіального сервісного центру 0741 РСЦ МВС у Волинській області № 31/3/1-843 від 14 березня 2020 року автомобіль марки «BMW Х5», номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 2993 куб. см., тип палива - дизель був перереєстрований на іншу особу, згідно договору купівлі-продажу 13 жовтня 2016 року, а тому транспортний податок не може бути нарахований за весь 2016 рік.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року позов  задоволено.
Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, відповідач посилається на те, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення була отримана інформація про вартість автомобіля позивача, яка розрахована виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля. Враховуючи наведене вважає, що податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем в межах чинного законодавства.
Позивачем, 17.03.2021 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити повністю в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 15 грудня 2015 року позивачем придбано транспортний засіб марки «BMW» модель «Х5», 2014 року випуску, однак 13 жовтня 2016 року цей транспортний засіб перереєстрований на іншу особу, згідно договору купівлі-продажу (лист Територіального сервісного центру 0741 від 14 березня 2020 року № 31/3/1-843) (а. с. 30).
Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області, 29 червня 2016 року прийняла податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» № 131700-13, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік в розмірі 25000, 00 грн (а. с. 29).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було правових підстав для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Оскільки, міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) листом від 14 квітня 2020 року № 3821-06/24809-09, конкретно не повідомило інформацію щодо середньоринкової вартості транспортного засобу у 2016 році, а лише надало загальну інформацію щодо вартості ідентичних транспортних засобів, а тому легковий автомобіль марки «BMW» модель «Х5», 2014 року випуску, не може бути об`єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).
Отже,  КАС України  передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним ч. 2  ст. 122 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює  Податковий кодекс України.
Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є  стаття 56 ПК України. 
Так, відповідно до п. 56.1 ст. 56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Згідно матеріалів розглядуваної справи, позивач не здійснював адміністративне оскарження податкового повідомлення-рішення від 29 червня 2016 року № 131700-13.
Відповідно до п. 56.18 ст. 56 ПК України, з урахуванням строків давності, визначених  статтею 102  цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Статтею 102 Податкового кодексу України    встановлено строк давності - 1095 днів для нарахування грошових зобов`язань платнику податків.
Отже, пунктом    56.18    статті    56 ПК України    встановлено спеціальний строк у податкових правовідносинах, протягом якого за загальним правилом платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу.
Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України (в редакції чинній на момент надіслання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення), документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата (п. 42.3 ст. 42 ПК України).
Згідно п. 58.3 ст. 58 ПК України, у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204 затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 22 січня 2016 за № 124/28254 (далі Порядок № 1204, в редакції чинній на момент надіслання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення).
Відповідно до п. 5 розділу ІІІ Порядку, якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення.
Аналіз наведних норм податкового законодавства свідчить про те, що податкове повідомлення-рішення має бути надіслане за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням. Додаткових вимог до надсилання податкової вимоги податкове законодавство не містить.
Крім цього, відповідно до п 45.1. ст. 45 ПК України, платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Проаналізувавши вищенаведену норму, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що фізичні особи, зобов`язані подавати до контролюючого органу відомості про зміну своєї податкової адреси.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно даних АІС «Податковий блок» податкова адреса ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .
Відповідачем оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 29.06.2016 № 131700-13 було надіслано з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу: АДРЕСА_1 . У свою чергу, поштове відправлення з податковим повідомленням-рішенням від 29.06.2016 № 131700-13 було повернуто на адресу відповідача 06.09.2016, причина: «у зв`язку із закінченим терміном зберігання» (а. с. 50).
Відтак, наведені докази свідчать про надіслання податкового повідомлення-рішення від 29.06.2016 № 131700-13 в порядку встановленому законом.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що жодна норма податкового законодавства не зобов`язує контролюючий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення податкової вимоги, чи для вжиття додаткових заходів (як-то електронні засоби зв`язку, кур`єрська доставка і т.д.) щодо вручення податкового повідомлення-рішення. 
Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.
Однак, у разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що податковим органом надіслано податкове повідомлення-рішення в порядку встановленому законом, платник податків має спростовувати ці доводи.
Натомість, позивачем не спростовано доводи податкового органу, стосовно  надіслання податкової вимоги в порядку встановленому законом.
Щодо покликання позивача, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення направлене за адресою, якою він не проживає, зокрема: АДРЕСА_1 ), так як, з січня 2015 року він проживає у будинку за адресою; АДРЕСА_3 , який належить йому на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 06.02.2015 (а. с. 86), то суд апеляційної інстанції не бере такі до уваги.
Оскільки, свідоцтво про право власності від 06.02.2015, індексійний номер: 33266830 на житловий будинок, не є належним доказом того, що позивач проживає чи зареєстрований у цьому будинку. Вказане свідоцтво лише засвідчує, що такий будинок належить позивачу на праві власності. 
Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно матеріалів справи місцем реєстрації ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_3 (а. с. 8). Також, необхідно звернути увагу, що у позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає адресу для отримання кореспонденції - АДРЕСА_1 .
На думку суду апеляційної інстанції, добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 140/30/20.
Отже, за встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає, що контролюючим органом надсилалася кореспонденція позивачу за належною адресою.
Згідно ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно матеріалів справи, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.11.2020, відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Волинській області про залишення позовної заяви без розгляду та задоволено клопотання представника позивача про поновлення строків на звернення до адміністративного суду.
Однак, в контексті наведених вимог законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає, що така не ґрунтується на об`єктивному встановлені обставин справи, а тому підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні.
Згідно до ч. 2  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або  законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).
Отже, на думку суду апеляційної інстанції, лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження податкового повідомлення-рішення, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з поважних причин.
Враховуючи вищенаведене, оскільки в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного ст. 102 ПК України (1095), та поважних підстав для поновлення такого строку позивачем не наведено, а тому адміністративний позов у цій справі необхідно залишити без розгляду.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Суд своєю залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу (п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України).
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України,  якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу II цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі (ч. 1 ст. 321 КАС України).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні  позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення постанови про залишення позову без розгляду.
Керуючись ст. ст. 313, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 140/9686/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. А. Пліш  	
У зв`язку із перебуванням судді Большакової О.О. в період з 21.04.2021 по 25.04.2021 у відпустці, згідно наказу № 148 к/тм від 20.04.2021, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом колегії суддів 26.04.2021.