КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
20 травня 2021 року                                                                       м. Київ
 
Унікальний номер справи № 753/97/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7115/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.
     за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики від 01 січня 2016 року в розмірі 100 744 доларів США, 3% річних в розмірі 9 025,56 доларів США, відсотки за безпідставно утримувані кошти в розмірі 47 479,41 доларів США, а також судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 січня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг по трьох розписках грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США, грошові кошти в розмірі 20 744,00 доларів США та грошові кошти в розмірі 35 000,00 доларів США безпроцентно із зобов`язанням повернути в строк до 01 січня 2017 року у повному обсязі. Зазначав, що 19 серпня 2016 року борг в розмірі 5 000,00 доларів США відповідач повернув, а решту позичених коштів відповідачем не повернуто та не виконано зобов`язань по договору позики. Таким чином, основний борг відповідно до сум, зазначених у трьох розписках, з урахуванням повернутої частини становить 100 744,00 доларів США (т. 1 а.с. 1-5).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову повністю та зазначив, що не отримував від позивача грошових коштів, розписки було написано під тиском ОСОБА_1 у квітні 2016 року, а не 01 січня 2016 року. Розписки були написані з метою залучення коштів до статутного капіталу ТОВ «КІК АВТО», яким спільно володіли відповідач, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у відповідних частках для поповнення обігових коштів. Участь ОСОБА_2 полягала в тому, що згідно вказаного протоколу № 1к від 01 січня 2016 року саме він мав право від імені товариства укладати розписки для залучення обігових коштів. 20 березня 2018 року ТОВ «КІК «АВТО» було продано частку у статутному капіталі, дебіторська заборгованість підприємства становила 2 814 000,00 грн., тобто грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США на рахунок ТОВ «КІК АВТО» не надходили. Вказував, що особисто гроші, які вказані у розписках, не отримував, тому відсутні підстави для задоволення позову (т. 1 а.с. 76-80).
Представник позивача Григор`єва А.О. подала відповідь на відзив та зазначила, що повернення відповідачем 5 000,00 доларів США 19 серпня 2016 року свідчить про те, що відповідач не тільки отримав кошти, а й розуміє правову природу боргу та свій обов`язок повернути борг. Вказувала, що докази, долучені до відзиву відповідачем свідчать лише про процес створення ТОВ «КІК АВТО», утворення статутного капіталу та що сторони були учасниками цього товариства. Відповідно до протоколу № 1-к від 01 січня 2016 року ТОВ «КІК АВТО» надало ОСОБА_2 від імені товариства право укласти розписки для залучення обігових коштів в сумі 153 904,00 доларів США. Цей протокол засвідчує лише право відповідача укладати розписки від імені товариства, але не спростовує факт надання ним розписок за особистими зобов`язаннями та стягнення боргу за розписками. Інші протоколи даного спору не стосуються. Отже, до розписок від 01 січня 2016 року, укладених між сторонами як фізичними особами, надані ОСОБА_2 протоколи ТОВ «КІК АВТО» не мають відношення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню (т. 1 а.с. 95-97).
У березні 2020 року ОСОБА_2 подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначав, що розписки складені не 01 січня 2016 року, тому не є договором позики та не є доказом укладення договору позики, передачі чи отримання грошових коштів. Звертав увагу на те, що суть розписок полягала в тому, що позивач мав намір залучити суму коштів до статутного капіталу ТОВ«КІК АВТО» для поповнення обігових коштів (т. 1 а.с. 133-135).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року вказаний позов залишено без задоволення (т. 1 а.с. 240-247).
Не погодившись з рішенням районного суду, 12 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фомін Д.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (т. 2 а.с. 22-28).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказував, що висновок за результатами опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки зазначені договори позики недійсними не визнані. До того ж вказаний висновок є недопустимим та неналежним доказом у справі. Звертав увагу на презумпцію правомірності правочину та зазначав, що розписка за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми, тому розписка засвідчує факт передачі грошей відповідачу. Посилався на те, що факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідків. Крім того, суд безпідставно долучив висновок експерта за результатами проведення комп'ютерно-технічної експертизи від 27 листопада 2020 року, оскільки такий доказ поданий відповідачем з пропуском строку. Вважає, що судом було неповно досліджено обставини справи, що свідчить про неповноту судового розгляду, у результаті чого було ухвалено незаконне рішення.
14 квітня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав на недоведеність факту передачі йому грошей 01 січня 2016 року та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 52-66).
 
В судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - адвокат Фомін Д.І. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,відповідач ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Позивач ОСОБА_1 до суду не прибув, був сповіщений належним чином про що в справі є докази і цих обставин представник позивача - адвокат Фомін Д.І. в суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Представник відповідача - адвокат Кушніренко Ю.М. в судове засідання 20 травня 2021 року не прибула про розгляд справи судом була сповіщена під особистий підпис про що у справі є докази, заяв про відкладення розгляду справи або оголошення перерви із зазначенням причин неявки представника відповідача до суду не надходило (а.с. 97-110).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
            Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). 
Зважаючи на вищезазначене та положення ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01січня 2016 року ОСОБА_2 написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 в позику гроші в сумі 50 000 доларів США , позика є безпроцентною із зобов`язанням повернути позику в строк до 01 січня 2017 року, частинами або достроково (т. 1 а.с. 6).
В цей же день 01січня 2016 року ОСОБА_2 написав ще дві розписки про те, що отримав від ОСОБА_1 в позику гроші в сумі 20 744 доларів США та 35 000 доларів США, відповідно, позика є безпроцентною із зобов`язанням повернути позику в строк до 01 січня 2017 року, частинами або достроково (т. 1 а.с. 7-8).
19 серпня 2016 року позикодавець ОСОБА_1 склав розписку про те, що ним отримано 5 000,00 доларів США. Залишок становить 30 000 доларів США (т. 1 а.с. 9).
Відповідач ОСОБА_2 заперечував отримання коштів від позивача та зазначав, що суть розписок полягала в тому, що позивач мав намір залучити кошти до статутного капіталу ТОВ «КІК АВТО» для поповнення обігових коштів, на підтвердження чого надав до суду протоколи загальних зборів ТОВ «КІК АВТО», договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «КІК АВТО» від 20 березня 2018 року, висновок за результатами проведення психологічного дослідження із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа № 02-03-2020 від 02 березня 2020 року проведеного директором громадської організації «Всеукраїнська асоціація поліграфологів» фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 .
Так, згідно із протоколом загальних зборів ТОВ «КІК АВТО» № 1-к від 01 січня 2016 року присутні учасники, які володіють часткою статутного фонду в розмірі: ОСОБА_2 60 %, ОСОБА_1 30 %, ОСОБА_3 10 %. За результатами порядку денного прийнято рішення щодо звернення ТОВ «КІК АВТО» до ОСОБА_2 для залучення у третіх осіб коштів в сумі 153 904 доларів США строком до 12 місяців з наданням права укласти розписки (т. 1 а.с. 81-82).
20 березня 2018 року згідно із протоколом загальних зборів учасників ТОВ «КІК АВТО» № 20-03-18 прийнято рішення щодо передачі частки, належної ОСОБА_3 вартістю 100 000,00 - ОСОБА_6 , частки, належної ОСОБА_1 вартістю 300 000,00 грн. - ОСОБА_6 , а також частки, належної ОСОБА_2 вартістю 600 000,00 грн. - ОСОБА_7 , виведено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із складу учасників Товариства, звільнено ОСОБА_2 з посади директора (т. 1 а.с. 83-84).
Згідно із договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «КІК АВТО» від 20 березня 2018 року ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_7 частку вартістю 600 000,00 грн. та пов`язані з нею корпоративні права (т. 1 а.с. 85-86).
Відповідно до висновку за результатами проведення психологічного дослідження із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа № 02-03-2020 від 02 березня 2020 року проведеного директором громадської організації «Всеукраїнська асоціація поліграфологів» фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_2 зазначені наступні висновки:
 - за результатами опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа у ОСОБА_2 виявлені реакції, які свідчать про те, що він не отримував грошові кошти у ОСОБА_1 відповідно до розписок від 01.01.2016;
- за результатами опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа у ОСОБА_2 виявлені реакції, які свідчать про те, що розписки про отримання грошових коштів, які датовані 01.01.2016 були ним складені за вказівкою ОСОБА_1 ;
- за результатами опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа у ОСОБА_2 виявлені реакції, які свідчать про те, що розписки про отримання грошових коштів, які датовані 01.01.2016 року є фіктивними, тобто не передбачали в моменту укладення настання зазначених в них наслідків, а саме отримання коштів;
- за результатами опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа у ОСОБА_2 виявлені реакції, які свідчать про те, що розписки про отримання грошових коштів, які датовані 01.01.2016, були складені фактично в квітні 2016 року ( а.с. 100-124).
Відповідно до висновку №40/20 лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи розписок від імені ОСОБА_2 , складеного 12.03.2020 ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» на підставі заяви представника позивача - адвоката Григор`євої А.О., надано відповіді на поставлені питання, зокрема, що в об`єктивному змісті рукописних розписок від 01.01.2016 від імені ОСОБА_2 про отримання грошей у борг у ОСОБА_1 повідомляється про те, що ОСОБА_2 надав розписку ОСОБА_1 у тому, що він одержав від ОСОБА_1 у борг гроші у сумі в доларах США; акцентується увага на тому, що позика грошової суми у доларах є безпроцентною; ОСОБА_2 зобов`язується повернути позичене у повному обсязі до 01.01.2017; повідомляється про те, що повернення позиченого можливе частинами або достроково; підкреслюється, що розписка написана ОСОБА_2 власноручно; вказується дата написання розписки. Розписки відрізняються по суті лише грошовими сумами.
За об`єктивним змістом розписок ОСОБА_2 01.01.2016 узяв у ОСОБА_1 у борг гроші у відповідних сумах із зобов`язанням повернути кошти у строк, вказаний у розписках.
З об`єктивного змісту розписок не випливає, що метою узяття ОСОБА_2 в борг у ОСОБА_1 відповідно 35 000 доларів США, 50 000 доларів США та 20 744 доларів США було поповнення обігових коштів (рахунків) ТОВ "КІК АВТО" . ( а.с. 146-154).
04 червня 2020 року ОСОБА_2 до районного суду надано лист № 24/К-2633 від 26 травня 2020 року згідно з яким Головним слідчим управлінням Національної поліції України на запит від 19.05.2020 року повідомлено про те, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42019101050000037 від 13.02.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтями ч.2 ст. 189,ч.4 ст. 189, ч.3 ст. 146, ч.2 ст. 189 КК України ( а.с. 172).
Районним судом був допитаний свідок ОСОБА_3 , який в судовому засіданні 17 червня 2020 року пояснив, що йому відомо про факт написання розписок, про борг свідок дізнався зі слів ОСОБА_2 (а.с. 176-180).
 
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.
Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, а позичальником не в повній мірі виконані зобов`язання перед позикодавцем.
Сторони ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.
Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні були оглянуті оригінали розписок від 01січня 2016 року за якими ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику гроші в сумі 50 000 доларів США, 20 744 доларів США та 35 000 доларів США, відповідно, позика є безпроцентною із зобов`язанням повернути позику в строк до 01 січня 2017 року, частинами або достроково. Судом також був оглянутий оригінал розписки від 19 серпня 2016 року за якою кредитор ОСОБА_1 визнав отримання ним 5 000,00 доларів США, копії яких містяться в матеріалах справи (т. 1 а.с. 6-9).
Відповідач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції визнав, що написав вказані розписки про отримання в позику грошей, проте пояснив, що фактично писав їх в квітні 2016 року з метою поповнення оборотного фонду підприємства і грошей за ними не отримував, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 109-110) .
Зважаючи на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача ОСОБА_2 про безгрошовість позики, доводи відповідача про домовленість щодо залучення коштів до товариства, об`єктивними доказами по справі не підтверджені та є припущеннями. 
Посилання відповідача ОСОБА_2 , з якими погодився районний суд, на показання допитаного районним судом свідка ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки вищевказані обставини (отримання грошей у позику або безгрошовість позики) не можуть підтверджуватись показами свідків.
З огляду на наведене, не має правового значення для предмету доказування у справі і наявність підписів, які за поясненнями відповідача зробили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на звороті цих розписок, оскільки сам по собі факт наявності (відсутності) цих підписів не свідчить про зміну або припинення правовідносин за договорами позики. 
Висновок за результатами проведення психологічного дослідження із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа № 02-03-2020 від 02 березня 2020 року проведеного директором громадської організації «Всеукраїнська асоціація поліграфологів» фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_2 та листування електронною поштою між сторонами з відповідними поясненнями, які кожна із сторін тлумачать на свою користь, не спростовують факту написання ОСОБА_2 вищевказаних розписок та отримання грошей від ОСОБА_1 у позику. 
 
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Враховуючи, що частина коштів, отриманих у позику, не повернута відповідачем, та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 - 100 744 доларів США (50 000 доларів США + 20 744 доларів США + 30 000 доларів США (35000 доларів США - 5000 доларів США повернутих позичальником за розпискою від 19 серпня 2016 року)) заборгованості у валюті, визначеній договорами позики від 01 січня 2016 року.
Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Оскільки отримана відповідачем ОСОБА_2 позика за змістом кожної із трьох розписок від 01 січня 2016 року була визначена як безпроцентна, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь із відповідача 47 479,41 доларів США процентів на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 02 січня 2071року до 27 грудня 2019 року.    
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 
Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.
У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тому, підлягають задоволенню заявлені позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача 9 025, 56 доларів США 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
При цьому, суд апеляційної інстанції, виходячи із меж заявлених позивачем в суді першої інстанції вимог та періоду заборгованості, наводить наступний розрахунок: 100 744 доларів США х 3% х 1090 (період з 02.01.2017 року до 27.12.2019 року) : 365: 100.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі ст. 141 ЦПК України, пропорційно до частини задоволених позовних вимог (95%) слід стягнути із відповідача на користь позивача 9524.13 грн. (9124.75 грн. (1921 грн. х 5 максимальна ставка судового збору за позовом майнового характеру для фізичних осіб на час подання позову) х 95% + 399,38 грн. (420,40 грн. сплаченого позивачем судового збору за подачу заяви про забезпечення позову х 95%) судового збору за розгляд справи районним судом та 14286,19 грн. (9524.13 грн. х 150%) судового збору за розгляд справи апеляційним судом сплата якого підтверджується квитанціями у матеріалах справи (т. 1 а.с. 28-29 т. 2 а.с. 29).
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) задовольнити частково і стягнути на його користь із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) - 100 744 (сто тисяч сімсот сорок чотири) долари США заборгованості за договорами позики від 01 січня 2016 року та 9 025 (дев`ять тисяч двадцять п`ять) доларів США 56 центів 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 02 січня 2017 року до 27 грудня 2019 року.
 В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
 Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) - 9524,13 грн.  судового збору за розгляд справи районним судом та 14286,19 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 24 травня 2021 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          В.М. Ратнікова

О.В. Борисова