ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/11979/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,      
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 ( суддя першої інстанції Боженко Н.В.) в адміністративній справі №160/11979/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області   третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
           29 вересня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов   ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області; третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просила:
визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за червень та липень 2020 року із застосуванням обмеження нарахування 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року;
зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату недоплаченої суддівської винагороди судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на підставі частин 2,3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, без обмежень, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за червень та липень 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ст.29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, тому відповідач не мав застосовувати вказану норму до визначення розміру виплати суддівської винагороди. Так, позивач зазначає, що відповідач, діючи всупереч приписів статей 19 та 130 Конституції України, виплатив позивачу суддівську винагороду за квітень-липень 2020 року у розмірі, значно меншому, аніж це визначено спеціальним Законом України “Про судоустрій і статус суддів”, зокрема, обмежив суддівську винагороду у червні 2020 року на 28442,00 грн., у липні 2020 року - на 28442,00 грн. Разом за червень-липень 2020 року суддя недоотримала суддівську винагороду в розмірі 56884,00 грн. Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право, як працюючого професійного судді, на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним Законом України “Про судоустрій і статус суддів”, який незважаючи на неодноразові за останні роки внесення до нього змін, однак у будь-який редакції містив та містить норму, якою чітко визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Аналогічну за змістом норму містить стаття 130 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу та якій повинні відповідати всі без виключення Закони України.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 позовні вимоги задоволені в повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в спірному випадку відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених  Законом №294-IX  (в редакції  Закону №553-IX). При цьому, за позицією скаржника, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття.
Учасники справи не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що ОСОБА_1  у відповідності до Указу Президента України “Про призначення суддів” за № 570/2013 від 18 жовтня 2013 р. призначено на посаду судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області строком на п`ять років.
          Наказом в.о. голови Марганецького міського  суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року №23-о/с ОСОБА_1 зараховано до штату Марганецького міського суду Дніпропетровської області з 22.10.2013 року та встановлено щомісячну доплату за вислугу років за стаж роботи до 5 років – 15% посадового окладу.
Наказом в.о. голови Марганецького міського суду від 02 січня 2020 року №5-к/тр ОСОБА_1 встановлено на 01.01.2020р. щомісячну доплату за вислугу років – 20% посадового окладу.
          Наразі ОСОБА_1 займає посаду судді Марганецького міського суду  Дніпропетровської області та має право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначається відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII     (далі     Закон № 1402-VIII).
          Судом встановлено, що за період 01 січня 2020 року по 31 березня 2020 року позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, та надбавка за вислугу років 20% від посадового окладу, а саме: січень 2020 року: посадовий оклад - 63060,00 грн, надбавка за вислугу років - 20% від посадового окладу - 12612,00 грн. Всього - 75672,00 грн.; лютий 2020 року: посадовий оклад за 18 робочих днів - 56754,00 грн., 3 дні відпустки - 7567,20 грн., доплата за вислугу років - 20% від посадового окладу - 11350,80 грн, 26 днів відпустки наступні - 68465,14 грн. Всього - 144137,14 грн.; березень 2020 року: посадовий оклад за 2 робочих дні - 6005,71 грн., доплата за вислугу років - 20% від посадового окладу - 1201,14 грн, допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу - 63060,00 грн. грн. Всього - 70266,85 грн.
Так, 18.04.2020 року набрав чинності Закон № 553-ІХ, на підставі якого розмір суддівської винагороди було обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Вказане обмеження припинене з 29.08.2020 року, у зв`язку з прийняттям     Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року № 10-р/2020.
          Таким чином, в період з 18 квітня 2020 року і по 31 липня 2020 року суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого     Законом № 553-ІХ, а не на підставі положень     ст. 135 Закону № 1402-VIII, що підтверджується розрахунковими листами ОСОБА_1 , представленими в матеріали справи, а саме:
за квітень 2020 року нараховано: оклад за 14 робочих днів - 42040,00 грн., 9 днів відпустки - 25224,00 грн. доплату за вислугу років - 20% від посадового окладу - 8408,00 грн., і встановлено обмеження за 4 робочих дні в розмірі 5417,52 грн.
за травень 2020 року нараховано: оклад за 19 робочих днів - 63060,00 грн., доплату за вислугу років - 20% від посадового окладу - 12612,00 грн. Разом - 75672,00 грн. і встановлено обмеження за 19 робочих днів в розмірі 28442,00 грн. З урахуванням обмеження суддівської винагороди нараховано 47230,00 грн.
за червень 2020 року нараховано: оклад за 20 робочих днів - 63060,00 грн., доплату за вислугу років - 20% від посадового окладу - 12612,00 грн. Разом - 75672,00 грн. і встановлено обмеження за 20 робочих днів в розмірі 28442,00 грн. З урахуванням обмеження суддівської винагороди нараховано 47230,00 грн.
за липень 2020 року нараховано: оклад за 23 робочих днів - 63060,00 грн., доплату за вислугу років - 20% від посадового окладу - 12612,00 грн. Разом - 75672,00 грн. і встановлено обмеження за 23 робочих днів в розмірі 28442,00 грн. З урахуванням обмеження суддівської винагороди нараховано 47230,00 грн.
Не погодившись з діями відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди  із застосуванням обмеження, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України.
Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 9 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Отже, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Натомість, 12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 такого змісту: установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України.
Суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає, що Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч. 2 ст. 130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону України Про судоустрій і статус суддів.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що набрання 18.04.2020 р. чинності Законом № 553, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для прийняття спірного наказу та обмеження розміру суддівської винагороди.
Натомість, відповідач всупереч вимогам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів застосував до спірних правовідносин положення статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, якими ці відносини, як зазначалось вище, не регулюються, внаслідок чого безпідставно видав наказ про обмеження розміру суддівської винагороди позивача та в період з 18.04.2020 р. по 27.08.2020 р. виплачував останньому зазначену винагороду в обмеженому розмірі.
Отже, набрання 18.04.2020 року чинності Законом № 553 не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік розмір винагороди судді за приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України не регулюється, а тому розмір суддівської винагороди станом як на 18.04.2020 р., так і в подальшому у період існування спірних правовідносин повинен був визначатися виключно за положеннями статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Відповідач навіть після набрання чинності Законом № 553 та доповненням Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч. 2 ст. 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Натомість, останній жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач повинен був керуватися виключно Законом України "Про судоустрій та статус суддів", при цьому застосування вимог ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Марганецького міського суду  Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з червня 2020 року по липень 2020 року із застуванням обмеження.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316,  321,  322,  325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 в адміністративній справі №160/11979/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 22 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва