Справа № 362/4350/20                                                                                      Головуючий в суді І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22ц-824/6778/2021                                                                Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
25 червня 2021 року                                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В. В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року представник АТКБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 11 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 11 жовтня 2014 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.
Зазначає, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредит, однак відповідач умови договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом відповідно до умов договору не сплачує, через що за ним рахується заборгованість у розмірі 11 964, 51 грн., які він просить стягнути з відповідача на користь банку. 
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, а також на те що суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, відсотками на прострочений кредит та неустойкою, оскільки між сторонами були узгоджені усі істотні умови кредитного договору, з якими погодився відповідач, підписавши анкету-заяву, при цьому кредитний договір є договором приєднання, тому особистого підпису під такими умовами кредиту від позичальника не вимагається, при цьому простроченою заборгованістю є фактичною взяті кошти, які позичальник не повернув, тому  відмова в задоволенні цих позовних вимог суперечить положенням ст. 1054 ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема позивач не надав суду доказів відкриття на ім`я ОСОБА_1 рахунку, виписки по даному рахунку, які мали би підтвердити рух грошових коштів та факт користування кредитними коштами відповідачем, наявність або відсутність її заборгованості перед банком та з якого суд мав би встановити, яким саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, ознайомлення ОСОБА_1 з Тарифами та Прикладами використання кредитних коштів на кредитці та підпису відповідача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг (а.с.6).
Разом з тим, анкета-заява не підтверджує умов кредитування, узгоджених між сторонами, вказана анкета-заява не містить даних про умови кредитування, в ній відсутня відмітка про те, яку саме картку із запропонованих має намір отримати відповідачка і бажаний кредитний ліміт.
Як вбачається з матеріалів справи, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача. 
Позивач вважає, що відповідачем неналежно виконуються обов`язки щодо сплати боргу, через що, відповідно до розрахунку, станом на 17 червня 2020 року в ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 964 грн. 51 коп., з яких: 6199 грн. 74 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2166 грн. 19 коп. - заборгованість по процентах на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 3598 грн. 58 коп. - нарахована пеня (а.с.9-16).
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів і з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.
Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в банку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що Умови і правила надання банківських послуг та тарифи банку не містять підпису відповідача, тому між сторонами не було досягнуто згоди щодо встановлення відповідальності у вигляді нарахування простроченого тіла кредиту, відсотків на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК у розмірі 84 % річних, а також штрафних санкцій, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.
Посилання апелянта на те, що в Анкеті-заяві ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» було визначено процентну ставку, спростовується матеріалами справи.
Крім того, колегія суддів вважає, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта про те, що прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором, тобто поточне тіло кредиту, яке трансформується у прострочене, однак у даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, банк розділяє поняття тіла кредиту (фактично взятих кредитних коштів) та прострочене тіло кредиту як дві окремі статті нарахування, тобто банком одночасно до складу усієї заборгованості нараховується як тіло кредиту, яке не було повернуте, так і прострочене тіло кредиту як міра відповідальності за невчасне погашення коштів, і сплата боржником боргу по тілу кредиту не трансформується у погашення простроченого тіла кредиту, а залишається нарахованою банком сумою боргу, через що такий вид нарахування у наслідку має бути передбачений умовами кредитного договору як міра відповідальності боржника, чого сторонами узгоджено не було, тому підстави для стягнення простроченої заборгованості відсутні.
Також, колегія суддів враховує, що відповідно до виписки по рахунку за кредитною картою ОСОБА_1 банк в рахунок кредитного боргу з кредитної картки вираховував також проценти відповідно до ст. 625 ЦК України, пеню за прострочку за кредитом, відсотки за ставкою 3.5 % по кредиту, сплату позичальником яких не було узгоджено між сторонами в укладеному кредитному договорі, при цьому з розрахунку заборгованості відповідача, наданого позивачем, вбачається, що в цілому ОСОБА_1 було погашено заборгованість за тілом кредиту в сумі 119 579, 00 грн.
Доводи апелянта про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та пені, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як було вказано вище, між сторонами не було узгоджено жодної відповідальності у вигляді нарахування простроченої заборгованості, на яку можна було б нараховувати будь-які відсотки і неустойки, розмір яких не був узгоджений між сторонами, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2020 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                  Судді: