ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/938/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №701/1228/20 Категорія: 304090000 	Маренюк В. Л. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       19 травня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Сіренко Ю.В., Гончар Н.І.	

учасники справи:
позивач – АТ КБ «Приватбанк»,
відповідач (скаржник) – ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2021 (повний текст складено 11.03.2021, суддя в суді першої інстанції Маренюк В.Л.) у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1  про стягнення кредитної заборгованості, 

в с т а н о в и в :

у грудні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість в сумі 10051,49 грн., яка складається з такого: 3324,19 грн. - за тілом кредиту; 2454,95 грн. - за відсотками за користування кредитом; 4272,35 грн. - за пенею, мотивуючи про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, не виконала належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у неї перед банком утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованими згідно умов договору платежами (відсотки та пеня) банк порушує питання в даній справі.
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2021 позов задоволено повністю. Суд вказав, що позовні вимоги у справі обґрунтовано належними доказами – підписаним сторонами договором про надання кредиту.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подала 10.04.2021 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням залишити без задоволення позовні вимоги банку. В обґрунтування вказано на те, що суд в ухвалі про відкриття провадження не вказав строк для подання відзиву на позов. Суд мав ухвалити заочне рішення у зв`язку з неявкою відповідача. Вказані порушення перешкодили відповідачу надати свої докази по суті спору у справі. В розрахунку заборгованості відсоткова ставка по договору вказана в розмірі 10%, проте Генеральна угода, підписана сторонами, не містить відповідних положень, а також відповідальності позичальника по сплаті пені у разі прострочення виконання зобов`язань. Вимоги банку про стягнення пені ґрунтуються положеннями Умов та правил надання банківських послуг, які позичальник не підписувала. У виписці з банківського рахунку станом на 13.11.2020, наданій банком, вказано, що позичальник сплатила всього 4823,01 грн., а сума отриманих в кредит коштів складає 3638,12 грн., отже свої договірні зобов`язання позичальник виконала в повному обсязі, що суд, вирішуючи спір, не врахував.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 10051,49 гривень. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 21.02.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» - позивач у справі) та ОСОБА_1 (як позичальником – відповідач у справі) укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви (а.с.9) про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
У послідуючому між сторонами справи було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 24.12.2012, яку підписано сторонами (а.с.10), за умовами якої відповідач ОСОБА_1 отримала в банку кредит в розмірі 3638,12 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,833% в місяць на строк 12 місяців з 24.12.2012 по 31.12.2013. 
Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж в сумі 320,08 грн.) для погашення заборгованості за Кредитом - п.2.1 договору.
Крім того, п.2.8 цієї генеральної угоди передбачено, що у разі порушень позичальником своїх зобов`язань він сплачує банку пеню, що обраховується згідно Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
Пунктом 1.3.1 Генеральної угоди від 24.12.2012 передбачено, що строком повернення кредиту є 2-й день з моменту порушення позичальником будь-якого зобов`язання за цією угодою більше ніж на 1 день.
До кредитного договору банк додав витяг Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку з порядком обрахунку, зокрема, пені.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір.
В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим у неї виникла кредитна заборгованість у сумі 10051,49 грн., яка складається з такого: 3324,19 грн. - за тілом кредиту; 2454,95 грн. - за відсотками за користування кредитом; 4272,35 грн. - за пенею, вимоги про стягнення якої є предметом розгляду в цій справі.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Враховуючи вищенаведене правове регулювання, а також ту обставину, що відповідач, як позичальник, не виконала належним чином взяті на себе договірні зобов`язання по поверненню кредитних коштів (тіла кредиту), суд першої інстанції в даній справі прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 3324,19 грн.
При цьому апеляційні доводи скаржника про те, що нею фактично було сплачено 4823,01 грн. по договору на час пред`явлення позовних вимог у цій справі (тобто сплачено всю заборгованість по тілу кредиту) не підтверджуються доказами про фактичну сплату таких коштів позичальником та не спростовують факту прострочення платежів по договору, що свідчить про наявність простроченої заборгованості по фактично отриманим позичальником кредитним коштам (тілу кредиту). У зв`язку з викладеним банк отримані від позичальника кошти направляв на погашення в першу чергу нарахованих відсотків, пені та комісій, а їх залишок – на погашення тіла кредиту, правомірність чого скаржником під сумнів не ставиться.
Що стосується вимог банку про нарахування відсотків за користування кредитними коштами, апеляційний суд приймає до уваги таке.
Пунктом 1.3.1 Генеральної угоди від 24.12.2012 передбачено, що строком повернення кредиту є 2-й день з моменту порушення позичальником будь-якого зобов`язання за цією угодою.
Згідно п.2.1 Генеральної угоди позичальник має сплачувати банку щомісячний платіж з 1 по 25 число кожного місяця.
Згідно розрахунку банку прострочення позичальника виникло у лютому 2013 року.
В силу наведеного з кінця лютого 2013 року у відповідача виник обов`язок по поверненню кредиту у повному обсязі (настав строк виконання зобов`язання, що визначено договором).
Отже з відповідача на користь банку слід стягнути 60,61 грн. (враховуючи відсоткову ставку 0,833% в місяць, погоджену сторонами) заборгованості по відсоткам за користування кредитом, нарахованої за січень та лютий 2013 року, що відповідатиме практиці ВС у справі №175/4753/15-ц постанова від 06.02.2019.
В даному випадку апеляційний суд погоджується з доводами скаржника про необхідність нарахування відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,833% в місяць, як передбачено договором.
При цьому апеляційний суд враховує, що відсотки за користування кредитом нараховуються протягом строку дії кредитного договору або до моменту зміни сторонами строку повернення кредиту в повному обсязі згідно положень ч.2 ст.1050 ЦК України, що відповідає правовому висновку ВП ВС від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.
Вказаних обставин у справі, суд першої інстанції, вирішуючи спір про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, помилково не врахував.
Вирішуючи питання про правомірність нарахування банком позичальнику заборгованості по сплаті пені, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У Генеральній угоді від 24.12.2012, підписаній сторонами, не зазначено якою є відповідальність позичальника у разі порушення взятих на себе зобов`язань, зокрема, у виді сплати пені, однак міститься посилання на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для її розрахунку (п.2.8 Генеральної угоди).
Проте в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомлювалася і погоджувалася з ними, підписуючи Генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування пені у визначеному позивачу порядку та розмірі.
Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2012 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді від 24.12.2012 домовленості сторін про сплату пені у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).
Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 24.12.2012 шляхом підписання генеральної угоди, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору.
З цих підстав апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність позичальника у виді пені, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими, чого помилково не врахував суд першої інстанції, вирішуючи спір в цій частині.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18.
Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
При цьому апеляційний суд вважає, що вказівка у підписаній сторонами Генеральній угоді на те, що факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку відповідач засвідчує своїм підписом, на чому наголошує скаржник в цій справі, враховуючи мінливий характер їх положень, не може підтверджувати належне погодження сторонами відповідальності по сплаті пені та комісії, вимоги про стягнення боргу за якими банком заявлено до суду.
Отже вимоги банку про стягнення з позичальника пені за таких обставин задоволені бути не можуть, адже письмового погодження відповідних умов кредитного договору його сторонами не вчинено.
Відповідні доводи скаржника у справі є вірними.
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження не вказав строк для подання відзиву на позов, адже за обставин цієї справи відповідач була обізнана про наявність у неї відповідного права із зазначеної ухвали суду, заявляла суд клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з необхідністю підготовки заперечень проти вимог банку, однак у розумні строки відповідних заперечне не подала.
Крім того, всі доводи відповідача проти вимог банку в цій справі були викладені в її апеляційній скарзі та отримали належну оцінку при апеляційному перегляді справи.
Вказівка скаржника на те, що суд мав ухвалити заочне рішення у зв`язку з неявкою відповідача, ніяким чином на правильність вирішення судом спору у справі не впливає.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2021 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та пені, а також змінити в частині розподілу судових витрат та винести в цій частині постанову про часткове задоволення вимог банку про стягнення заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитними коштами та відмову у задоволенні вимог про стягнення пені.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі (на 34%), враховуючи, що скаржника при відкриття апеляційного провадження було відстрочено до вирішення справи сплату судового збору за розгляд її апеляційної скарги, до перерозподілу належать судові витрати сторін у справі по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій – з відповідача на користь позивача слід стягнути (2102 * 34%) = 714,68 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути (2102 * 150% * 34%) = 1072,02 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та з позивача на користь державного бюджету слід стягнути (2102 * 150% * (100-34%)) = 2080,98 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2021 у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення кредитної заборгованості – скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та пені та змінити в частині розподілу судових витрат.
Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по договору б/н від 24.12.2012 по відсоткам за користування кредитом у сумі 60,61 грн.
У задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення пені – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «Приватбанк» 714,68 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
У решті рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11.03.2021 в цій справі – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь державного бюджету 1072,02 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь державного бюджету 2080,98 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 19.05.2021.

Суддя-доповідач

       Судді