ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4136/21 Справа № 211/2702/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретар судового засідання-Кислиця І.В.
сторони:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк»
треті особи:Національний Банк України, Державна Служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  на ухвалу Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року, якою закрито провадження у справі, винесену суддею Сарат Н.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ: 
У травні 2020 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним. 
12.06.2020 року позивачі уточнили позовні вимоги, де предметом позову є визнання порушення істотних умов договору про надання споживчого кредиту №0Д12И8295Д від 07.06.2006 року АКІБ «Укрсиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») протиправними. Визнання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0Д12И8295Д від 07.06.2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк»-виконаним. Визнання договору іпотеки №0Д12И8295Д-З від 07.06.2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Литвиновою І. І. – припиненим.
Ухвалою Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк», треті особи Національний Банк України, Державна Служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним. 
Позивачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи незгодними з ухваленим судовим рішенням подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, ставлять питання про скасування ухвали з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
При цьому, скаржники зазначають, що рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.01.2020 року, ухвалене по справі №214/1176/17, на яке, як на підставу для закриття провадження у справі посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі було прийнято з іншими предметами позову, як первісних так і зустрічних позовних вимог, та обґрунтовано іншими підставами.
Позивачі вказують на те, що у справі №214/1176/17 за зустрічним позовом Банку предметом позову є стягнення з них заборгованості за кредитним договором у доларах США, а в даному спорі по цій справі, предметом позовних вимог до відповідача є визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним у гривневому еквіваленті, що свідчить про неоднорідність предметів спору.
Окрім того, скаржники зазначають, що суд допустив до участі у справі представника ТОВ «Юридична фірма «Дельта М» Кузьменка М.В. на підставі довіреності, Договору про надання послуг №01/06 від 01.06.2016 та Додаткової угоди до цього договору, який не має встановлених законом повноважень на само представництво або представництво в суді юридичної особи ПАТ «УкрСиббанк».
Відзив на апеляційну скаргу позивачів не подано.
27 квітня 2021 року перед початком судового розгляду від позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з посиланням на картинні заходи запровадженні в Україні, спрямовані на запобігання виникненню та поширенню корона вірусної хвороби COVSD-19, інших причин відкладення апеляційного розгляду позивачі не зазначили.
Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачів.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача  ОСОБА_3 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивачів, просив ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження по справі залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачів підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи знаступних підстав.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі, керувався положеннями п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України й виходив з того, що є рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу та постанова Дніпровського апеляційного суду від 08.09.2020 року, які набрали законної сили та, якими встановлено факт існування заборгованості за кредитним договором №0Д12И8295Д від 07.06.2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк», за яким позивачі просять визнати зобов`язання виконаним, тобто ці рішення ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та погоджується із доводами позивачів викладеними і апеляційній скарзі з огляду на таке.
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Підстави для закриття провадження в справі вичерпно визначені статтею 255 ЦПК України, і свідчать про те, що процес виник або неправомірно при відсутності в заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин, у тому числі і у зв`язку з волевиявленням сторін по розпорядженню своїми правами, які викликають зазначені правові наслідки.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановленні з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.
Так з рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року у справі №214/1176/17 вбачається, що вимоги позивачів за первісним позовом  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  до ПАТ «Укрсиббанк» були у визнанні кредитного договору укладеного 07.06.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним з моменту укладення; визнанні договору іпотеки укладеного 07.06.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним з моменту укладення; визнанні договору поруки укладеного 07.06.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 недійсним з моменту укладення.
Вимоги ПАТ «Укрсиббанк» за зустрічним позовом до відповідачів ОСОБА_1  та ОСОБА_2  стосувалися стягнення заборгованості за кредитним договором.
У свою чергу, вимоги позивачів у справі, яка переглядається, стосуються питання визнання порушення істотних умов договору про надання споживчого кредиту – протиправними, визнання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту –виконаним, визнання договору іпотеки – припиненим.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин), позивач просить про захист свого права.
Апеляційним переглядом встановлено, що предмет позову у справі, яка оскаржується позивачами не є тотожнім предмету позову у справі №214/1176/17, тобто спір між сторонами виник з інших підстав, оскільки має інший предмет спору, тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є помилковим.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частина перша та друга  статті 4 ЦПК України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (статті 2 ЦПК України).
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту».
Наявність преюдиціальних обставин при вирішенні спору по суті є підставою для відмови у задоволені позову, а не підставою для закриття провадження по справі.
Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є : неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивачів підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанці.
Керуючись ст.ст.367, 374, п. 4 ч. 1 ст.379, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
П ОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  задовольнити.
Ухвалу Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року про закриття провадження у справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: