Ухвала
іменем України
02 червня 2021 року
м. Київ
справа № 147/425/20
провадження № 51-2401 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020020300000080, щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1                  ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання                                               з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Згідно зі ст. 76 КК покладено на нього обов`язки протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо долі судових витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Як убачається з вироку суду, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 квітня 2020 року за не встановлених слідством обставин, не маючи передбаченого законом дозволу, у невстановленому місці придбав осколкову наступальну ручну гранату марки РГД–5 промислового виготовлення військового значення, яка належить до бойових припасів. Діючи з умислом на незаконне поводження з бойовим припасом, усвідомлюючи, що цей предмет становить підвищену загрозу для суспільства, ОСОБА_5 зберігав гранату за місцем свого тимчасового проживання в кімнаті гуртожитку на   АДРЕСА_2 . Надалі 05 квітня 2020 року близько 19:40, маючи умисел на незаконне носіння бойового припасу, переніс із кімнати гуртожитку зазначену гранату на шкільний стадіон, розташований поруч, де в безлюдному місці привів її в дію, при цьому не заподіявши собі і громадянам шкоди здоров`ю, а також майнової шкоди.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини засудженого                                     ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, і правильність кваліфікації його дій                       у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Як видно з долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції, судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 здійснено з додержанням положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Доводи прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,                            а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид            і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання               ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
За змістом вироку, копія якого додана до касаційної скарги, суд, обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, належним чином урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу і порядок його відбування.
При цьому суд, взявши до уваги наведені обставини та досудову доповідь                                              з інформацією про соціально-психологічну характеристику засудженого, дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки здійснення постійного та обов`язкового контролю за його поведінкою буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та обґрунтовано звільнив від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. 
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином перевірив та надав оцінку доводам прокурора, зазначеним в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі,                                         та з урахуванням вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, зазначив в ухвалі підстави, на яких визнав їх необґрунтованими.
З копії ухвали апеляційного суду видно, що апеляційний суд належно оцінив ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, всі дані про його особу, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, зокрема й обставини вчиненого злочину – 03 квітня 2020 року засуджений придбав зазначений бойовий припас, а 05 квітня того ж року, привівши його в дію в місці, де не було загрози громадянам чи навколишньому середовищу, фактично знешкодив його, і саме за фактом приведення в дію цього бойового припасу було відкрито кримінальне провадження, що, на думку суду значно знизило суспільну небезпеку вчиненого правопорушення.
При цьому суд апеляційної інстанції взяв до уваги поведінку і пояснення засудженого надані під час апеляційного розгляду, які свідчили про його щире каяття та розкаяння і вчиненому.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що, враховуючи наведене і те, що після вчинення злочину ОСОБА_5 не допускав порушень громадського порядку, проживав з матір`ю, яка має тяжке захворювання, обіцяв твердо стати на шлях виправлення, то його виправлення можливе без перебування в умовах несвободи, а покладені обов`язки та контроль за його поведінкою органом пробації будуть сприяти виправленню і недопущенню вчинення ним нових злочинів.
Із таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що апеляційний суд слушно погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому                            ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам                         статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора також не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги прокурора немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК                               у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                    ОСОБА_3