ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 червня 2021 року
м. Харків

справа № 639/6960/20
провадження № 22-ц/818/3310/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С.., Тичкової О.Ю..,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивачі –  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,

відповідач -  ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  до  ОСОБА_5  про вселення та відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Рубіжного С.О., в залі суду в м. Харкові, -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  звернулись до суду з позовом до  ОСОБА_5 про вселення та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2021 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі 890 грн. 80 коп.. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 890 грн. 80 коп.. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 890 грн. 80 коп.. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 890 грн. 80 коп.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_5 – ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 – ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 16.02.2021 року, ухвалу суду від 22.02.2021 року та рішення суду першої інстанції від 25.02.2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення суду не були застосовані норм матеріального права, які мали бути застосовані та суд вирішив справу без їх тлумачення. Суд першої інстанції посилався на норми закону, які не встановлюють підстав та порядку для вселення до житла. Чинним законодавством України не передбачено норми матеріального права, яка б дозволяла вселити третіх осіб, які не є членами його сім`ї, у житло, яке належить громадянину, без його на це згоди, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та свідчать про неможливість способу захисту, який обрали позивачі. Зазначає, що вимоги позивачів про вселення до спірного житла є безпідставними, оскільки станом на дату звернення до суду з цим позовом  ОСОБА_1  не була власницею вказаної квартири. Також безпідставним є вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачами не було надано належних доказів обґрунтування розміру та причин, які спричинили моральну шкоду. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 95 000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що через протиправні дії відповідача з виселення, ОСОБА_3 , будучи людиною похилого віку, вона була позбавлена можливості належним чином користуватися житловим приміщенням, зазнала суттєвих обмежень, у зв`язку з чим було порушено її звичайний ритм та спосіб життя, що мали наслідки значного погіршення стану здоров`я, вона зазнала душевних страждань, що викликали у неї серцевий напад та як наслідок апелянт потравила до лікарні. Проте судом першої інстанції при ухвалені рішення суду вищезазначене враховано не було, що є підставою для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухваленню в цій частині нового про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надали відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виселення позивачів було здійснено з порушенням вимог законодавства та позивачам було завдано моральної шкоди, а тому позовні вимог про вселення підлягають задоволенню, а розмір відшкодування моральної шкоди, суд визначив з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості та обставин справи у розмірі по 5 000,00 грн. кожному позивачу.
Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлено, що 25 липня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н. В., зареєстрований в реєстрі за №1599, внесений в Державний реєстр правочинів 25.07.2007 за №2239010. За цим договором ОСОБА_1 (покупець) прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 .
25 липня 2007 року між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк»(іпотекодержатель) був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В., зареєстрований за №1603, який забезпечує виконання зобов`язання іпотекодавця за кредитним договором №Ф2176/07-07 (А020149) від 25 липня 2007 року, відповідно до умов якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю суму кредиту 237 350,00 грн., із встановленим строком повернення 24.07.2027 року.
Предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, реєстр. № №1599, внесений в Державний реєстр правочинів 25.07.2007 року за №2239010. Розділом 5 Договору іпотеки визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки
16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення права за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., зареєстрованим в реєстрі за №5389, за яким до нового іпотекодержателя перейшли права первісного іпотекодержателя за іпотечними договорами, в тому числі і договором іпотеки, укладеним із ОСОБА_1 ..
У зв`язку із невиконанням боржником зобов`язань 18.07.2016 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» зареєструвало за собою право власності на вказану квартиру на підставі договору іпотеки та договору про відступлення права вимоги.
21 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який зареєстровано в реєстрі за №1626 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.. За цим договором ОСОБА_5 (покупець) прийняв від продавця у власність квартиру АДРЕСА_1 ..
Право власності на вищевказану квартиру наразі зареєстровано за ОСОБА_5 
29 жовтня 2020 року невстановленими особами було вчинено дії, направлені на спонукання ОСОБА_1 із членами її родини до виселення зі спірної квартири. У зв`язку з цим відповідні відомості щодо дій невстановленої особи були внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Як на підставу позовних вимог позивачі посилались на те, що 29 жовтня 2020 року невідомими особами на чолі з ОСОБА_5 , всупереч їх волі, за відсутності визначених законом підстав, вчинено незаконне вторгнення в квартиру. Внаслідок протиправних дій, які полягали в заміні замків та блокуванням доступу до квартири, їх було примусово виселено зі своєї квартири, чим було грубо порушено їх права, які гарантовані Конституцією України та чинним законодавством. Після незаконного виселення, позивачі проживали в гаражі, згодом переїхали до будинку знайомих, всі ці принизливі та незаконні дії завдали моральну шкоду, яку вони оцінюють у розмірі 100000 грн. кожному з позивачів.
Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.
Згідно з ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Відповідно до ст.161ЖК УРСР наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві особистої власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Матеріали справи свідчать про те, що 25 липня 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, набула у власність квартиру за адресою АДРЕСА_2 .
В цей же день між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредобанк» (далі - Банк) був укладений кредитний договір №Ф2176/07-07 (А020149), відповідно до умов якого Банк надав, а Позичальник отримав кредит у сумі 237 350,00 грн., який зобов`язався повернути в строк до 24.07.2027 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за укладеним Кредитним договором 25.07.2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: вищезазначена квартира яка належить Іпотекодавцю на праві власності.
16.12.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним Договором іпотеки від 25.07.2007 року.
18.07.2016 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на підставі договору іпотеки та договору відступлення права вимоги.
21.07.2016 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 набув право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка раніше належала ОСОБА_1 на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 25.07.2007 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачами зазначено, що з моменту придбання квартири, тобто 25.07.2007 року та до 29 жовтня 2020 року вони проживали у спірній кватирі.
Згідно копій паспортів позивачів, їх місце проживання в спірній квартирі зареєстровано з 2007 року.
З копії Довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб станом на 28.10.2020 року в спірній квартирі відсутні зареєстровані особи та як зазначено, зняття з реєстрації місця проживання позивачів було здійснено за заявою відповідача, як нового власника ще в 2016 році.
Сторони не заперечують, що з 2016 року між ними існують судові спори та до теперішнього часу в судовому порядку позивачем оскаржується реєстрація права власності за новим власником. 
Так рішення державного реєстратора Малахової Г. І., відповідно до якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було оскаржено ОСОБА_1 в суді.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова у справі №639/6447/16-ц від 18.04.17 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25.07.17 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І., Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області та Департаменту державної реєстрації за участю третіх осіб: ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій, рішень суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Верховним Судом вищезазначені рішення були скасовані та у позові відмовлено у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного Відповідача.
Наразі ОСОБА_1 знов звернулась з позовом до, на її думку, належного відповідача.
На теперішній час дана справа знаходиться у провадженні суду.
Крім того, у провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири від 21 липня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ОСОБА_5 .. Рішення суду у даній справі не ухвалено.
Таким чином на даний час договір купівлі-продажу не визнаний недійсним, власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_5 .
Позивачі у спірній квартирі не зареєстровані і фактично не мешкають.
Даних, що позивачі на теперішній час мають право на проживання у спірній квартирі, у зв`язку з чим підлягають вселенню, матеріали справи не містять.
Наявність обставин, за яких позивачі вимушені були покинути спірну квартиру, не свідчать про наявність у них права на вселення.
Позивачі не є членами сім`ї нового власника, між ними та новим власником не укладався договір, що надає право користування квартирою.
Той факт, що позивачі є колишнім власником квартири та членами її родини, не свідчить про наявність у них права на вселення до квартири, право власності на яке вони втратили ще у 2016 році.
На даний час підстав для вселення позивачів у спірну квартиру не вбачається. 
Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачі наразі є власниками, або наймачами вказаної квартири, або членом сім`ї власника.
Таким чином позивачами не доведено наявності підстав для вселення у спірне житлове приміщення.
Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про вселення позивачів до спірної квартири.
Також колегія суддів вважає що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Доказів, спричинення моральної шкоди позивачам неправомірними діями відповідача матеріали справи не містять.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про вселення та стягнення моральної шкоди у розмірі по 5 000,00 грн. кожному позивачу не відповідає фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищенаведеними доводами.
Натомість доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.
За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання розподілу судових витрат.
З урахуванням того, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні позову відмовлено, з позивачів на користь ОСОБА_5 слід стягнути судовий збір у розмірі 11044,80 грн., сплачений ОСОБА_5 при подачі апеляційної скарги, тобто по 2761,20 грн.. з кожного з позивачів.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу   ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2021 року – скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  до  ОСОБА_5  про вселення та відшкодування моральної шкоди – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 11044, 80 грн., тобто по 2761,20 грн. з кожного з позивачів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                    С.С. Кругова

                                                     О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 23.06.2021 року.