ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3227/21 Справа № 178/1299/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Криничанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа Криничанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області.
В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 посилався на те, що він народився в с.Малософіївка Криничанського району Дніпропетровської області ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно проживав в цьому селі до 1986 року. Після досягнення шістнадцятирічного віку отримав паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року. У 1986 році був призваний на строкову службу до збройних сил Радянської Армії, що також підтверджується довідкою з Криничанського РТЦК та СП. Повернувшись з армії, у 1989 році працевлаштувався до колгоспу ім. Карла Маркса Криничанського району Дніпропетровської області, де згідно з протоколом №8 від 07 вересня 1989 року був прийнятий у члени даного колгоспу. Заявник вказує, що у 1994 році колгосп ім. Карла Маркса було перереєстровано в КСП “Південне”, де він і надалі продовжував працювати та згодом отримав сертифікат на право на земельну частку, а згодом й державний акт. У 1998 році отримав довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру. ОСОБА_1 зазначає, що у 2000 році звільнився з КСП “Південне” та його виключили із членів КСП “Південне”. Перебуваючи у 2016 році на будівництві у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, у нього викрали всі документи, серед яких був також і паспорт на його ім`я. На теперішній час виникла необхідність у отриманні паспорта громадянина України, оскільки він переніс інсульт, є обмежено працездатним, паспорт потрібен для звернення за соціальною допомогою та отримання групи інвалідності. Заявник звернувся до Криничанського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, однак йому було відмовлено з посиланням на те, що немає можливості встановити проживання його на території України. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України станом на 24 серпня 1991 року.
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Криничанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 03 грудня 2020 року скасувати та встановити факт його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України станом на 24 серпня 1991 року, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу Криничанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду від 03 грудня 2020 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованістть.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
       Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
       Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
       Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
       Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України “Про громадянство України” є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
       Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України “Про громадянство України” громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України “Про громадянство України” проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
       Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, – з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України “Про громадянство України”).
       Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
       Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ “Про громадянство України” (13 листопада 1991 року).
       Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України “Про громадянство України” і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
       Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.
       Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України “Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
       Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття “безперервне проживання на території України” та “проживання на території України на законних підставах”. Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
       Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.
       Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.
       У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
У справі встановлено, заявник ОСОБА_1 народився  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце народження - с. Малософіївка Криничанського району Дніпропетровської області (а.с.94).
У 1986 році ОСОБА_1 був призваний на строкову службу до збройних сил Радянської Армії, що підтверджується довідкою з Криничанського РТЦК та СП (а.с.7).
У 1989 році ОСОБА_1 працевлаштувався до колгоспу ім. Карла Маркса Криничанського району Дніпропетровської області, де згідно з протоколом №8 від 07 вересня 1989 року був прийнятий у члени даного колгоспу (а.с.8).
У 1994 році колгосп ім. Карла Маркса було перереєстровано в КСП “Південне” (а.с.9).
З відповіді на запит КЗ “Криничанський районний трудовий архів” Дніпропетровської області від 12 серпня 2019 року №369-О вбачається, що згідно відомостей по заробітній платі ОСОБА_1 працював в колгоспі ім.Карла Маркса з 1989 року (а.с.10).
Слід зазначити відомостей до якого саме часу ОСОБА_1 працював в колгоспі ім.Карла Маркса матеріали справи не містять.
Заявником не було надано суду свідоцтво про народження, не було надано суду трудову книжку.
З довідки виконавчого комітету Гуляйпільської сільської ради Криничанського районуДніпропетровської області від 12 серпня 2019 року №687 вбачається, що ОСОБА_1 згідно погосподарських книг зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 : погосподарська книга №7 на 1983-1985 роки (а.с.12).
У 1998 році ОСОБА_1 отримав довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с.11). 
У 2003 році ОСОБА_1 отримав державний акт на земельну частку (пай), яка розташована на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського районну Дніпропетровської області (а.с.13).
Заявник зазначав, що перебуваючи у 2016 році на будівництві у м. Кривому Розі Дніпропетровської області у нього викрали всі документи, серед яких був паспорт на його ім`я. 
ОСОБА_1 звернувся до Криничанського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, однак йому було відмовлено з посиланням на те, що немає можливості встановити проживання його на території України (а.с.5).
Звернувшись до суду із цією заявою, ОСОБА_1 зазначив, що на теперішній час виникла необхідність у отриманні паспорта громадянина України, оскільки він переніс інсульт, є обмежено працездатним, паспорт потрібен для звернення за соціальною допомогою та отримання групи інвалідності та суд встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.2-4).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно адресного листка прибуття форми №19 по п.52 Типової інструкції, наданого Криничанським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 24 жовтня 1996 року,  ОСОБА_1 національність -українець, громадянин Росії прибув 24 жовтня 1996 року із Російської Федерації Красноярської області, Ємельяновського району, с.Єлова. Прописується за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, с.Малософіївка (а.с.94).
Згідно відповіді ВАДР управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУДМС України від 12 квітня 2021 року, наданої за запит апеляційного суду,  ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, с.Малософіївка з  - 24 жовтня 1996 року (а.с.115).
Таким чином, заявником ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України станом на 24 серпня 1991 року, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги про те, що факт постійного проживання заявника на території України на час проголошення незалежності України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується актом Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року щодо проживання ОСОБА_1 з 1989 року по 1997 рік без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , підписаного сусідами-свідками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не підтверджує зазначений факт, оскільки із вказаного акту не вбачається, що ці свідки дійсно проживали саме у період часу з 1989 року по 1997 року за вказаними кожним із них адресами. Крім того, згідно відповіді ВАДР управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУДМС України від 12 квітня 2021 року, наданої за запит апеляційного суду,  ОСОБА_1   зареєстрований за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, с.Малософіївка з  - 24 жовтня 1996 року, а тому твердження в акті, що ОСОБА_1 проживав 1989 року по 1997 рік без реєстрації за адресою:  АДРЕСА_1 є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про доведеність вимог заяви  ОСОБА_1 не підтверджуються належними доказами у справі.
Доводи апеляційної скарги стосовно необгрунтованості рішення суду, невідповідності рішення суду фактичним обставинам справи є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді