СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2021 р.                                                                     Справа № 922/2250/20  

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Тихий П.В., суддя Россолов В.В. , суддя  Шутенко І.А. 
за участю секретаря судового засідання Пархоменко О.В.
та представників:
позивача – Судаков Д.О., на підставі положення, затвердженого рішенням ХМР від 09.12.2020 №7/20;
відповідача – Гарагуля В.А., на підставі витягу з ЄДРЮОФОП та ГФ;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Турбоатом" (вх.№3452Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2020 (суддя Є.М. Жиляєв, повний текст рішення складено 20.11.2020) у справі №922/2250/20
за позовом Харківської міської ради , м. Харків;
до Акціонерного товариства “Турбоатом” м. Харків;
про стягнення 5789831,76 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Турбоатом" про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки площею 29,1298 га по вул. Енергетичній, 1 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138500:02:001:0045) з 01.03.2020 по 30.06.2020 у сумі 5789831,76 грн.
Рішенням господарського суду Харківської області від 16.11.2020 у справі №922/2250/20 позов задоволено.
Акціонерне товариство “Турбоатом” з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2020 р. у справі №922/2250/20 повністю і ухвалити нове, яким позивачу у задоволенні позову відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що земельні ділянки, на яких розташоване майно відповідача передані йому у користування відповідно до рішень виконавчого комітету Харківської міської ради №370 від 31.03.1948, №232 від 30.03.1949, від 11.05.1949,№556 від 23.06.1949, №56-ІІ від 03.02.1960, №210-13 від 18.04.1961, №158-16 від 27.06.1990. За користування земельними ділянками відповідач своєчасно сплачує земельний податок. 
Права користування на земельні ділянки, які відповідач набув у 1947-1961 роках, слід вважати такими, що виникли у встановленому законом порядку. У період дії Земельного кодексу 1970 року такі права не підлягали обов`язковому посвідченню  державними актами на право користування землею. 
Відповідач вважає, що позивач не може застосовувати до спірних правовідносин статті 1212, 1213, 1214 ЦК України у якості застосування способу захисту свого цивільного права шляхом стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 5789831,76 грн, оскільки відповідач користується спірною земельною ділянкою на законних підставах.
Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не обґрунтовано підстав застосування під час здійснення розрахунку безпідставно збережених коштів річної орендної плати у розмірі 4%.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2020 для розгляду справи №922/2250/20 призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Шутенко І.А, суддя Россолов В.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 у справі №922/2250/20 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Турбоатом" на рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2020 у справі №922/2250/20 залишено без руху, оскільки апелянтом в порушення п.2 ч.3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України до скарги не було додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.
Ухвалено заявнику апеляційної скарги усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.01.2021 у справі №922/2250/20 задоволено клопотання Акціонерного товариства "Турбоатом" про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги. Продовжено Акціонерному товариству "Турбоатом" строк для усунення недоліків апеляційної скарги. Ухвалено Акціонерному товариству "Турбоатом" в строк до 01.02.2021 усунути недоліки апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2020 у справі №922/2250/20 шляхом надання Східному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у розмірі 130271,22 грн. Попереджено Акціонерне товариство “Турбоатом”, що у разі не усунення недоліків апеляційної скарги у строк, встановлений судом, апеляційна скарга буде вважатися неподаною і повернута скаржнику.
Акціонерне товариство "Турбоатом" подало клопотання про усунення недоліків (вх.№1141 від 28.01.2021) в якому просить долучити до матеріалів справи оригінал платіжного доручення від 28.01.2021 №305 на суму 130271,23 грн. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Турбоатом" на рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2020 у справі №922/2250/20. Встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу. Призначено справу до розгляду на 02.03.2021 о 12:30
16.02.2021 від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (вх.№2026). Представник позивача також подав заяву про закриття апеляційного провадження на підставі п.2 ч.1 статті 264 ГПК України (вх.№2027).
В обґрунтування клопотання зазначає, що з матеріалів апеляційної скарги Акціонерного товариства "Турбоатом" вбачається, що вона підписана представником відповідача Нестеренком Д.М.
В якості доказів наявності у Нестеренка Д.М. повноважень на підписання апеляційної скарги від імені Акціонерного товариства "Турбоатом" додано наказ №43-к від 01.03.2017 про призначення Нестеренка Д.М. на посаду заступника генерального директора та довіреність №27-39 від 18.08.2020.
Водночас, частинами 1 та 3 ст. 56 ГПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 Розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.
Тобто, починаючи з січня 2019 року тільки адвокат має право здійснювати представництво інтересів у судах усіх інстанцій.
В частині 1 статті 58 ГПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Отже, наведені вище положення законодавства передбачають можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи, як в порядку самопредставництва, так й іншими особами, як представниками юридичної особи.
Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.
У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких підтверджуються відповідно до частини 3 статті 56 ГПК України.
Аналіз наведених вище законодавчих положень дає підстави для висновку, що визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).
Представник Харківської міської ради зазначає, що матеріали, які додані до апеляційної скарги на підтвердження наявності у представника повноважень представляти інтереси відповідача в суді, не містять інформації про те, що зазначена особа наділена повноваженнями на самопредставництво у розумінні частини 3 статті 56 ГПК України.
Згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інформація про особу, що підписала апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Турбоатом" в такому Реєстрі відсутня.
Додана до апеляційної скарги посадова інструкція є локальним (внутрішнім) нормативно-правовим актом, яким регулюються відносини з питань праці відповідно та у межах актів трудового законодавства, а отже не відноситься до документів, визначених частиною четвертою статті 56 ГПК України, якими можливо підтвердити повноваження вказаної особи на самопредставництво.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду  від 23.11.2020 у справі №908/592/19.
Згідно з пунктом 4 статті 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Представник Харківської міської ради зазначає, що матеріали справи та апеляційної скарги не містять доказів наявності у Нестеренка Д.М. статусу адвоката.
02.03.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№2670) у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні, надавши відповідні докази. 
Представник позивача в судовому засіданні 02.03.2021 заперечує проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з підстав, викладених в його клопотанні про закриття апеляційного провадження стосовно наявності повноважень на представництва інтересів відповідача.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.03.2021 з метою з метою дотримання судом основних засад господарського судочинства та необхідністю надання до апеляційного суду відповідачем належних доказів на підтвердження наявності повноважень у Нестеренка Д.М. на представництво інтересів Акціонерного товариства "Турбоатом" розгляд справи відкладено на 31.03.2021.
30.03.2021 від апелянта надійшли пояснення щодо наявності повноважень у представника Акціонерного товариства "Турбоатом" на підписання апеляційної скарги (вх.№3724) та надано витяг зі Статуту АТ "Турбоатом". 
В судовому засіданні 31.03.2021 оголошено перерву до 05.04.2021 на 14:30 год. для надання доказів на підтвердження повноважень Гарагулі В.А. представляти інтереси АТ "Турбоатом", зокрема витягу з ЄДРЮОФОП та ГФ.
В судове засідання 05.04.2021 з`явився представник відповідача, який підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити, та представник позивача, який заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Розглянувши клопотання представника позивача про закриття апеляційного провадження (вх.№2027 від 16.02.2021), колегія суддів відмовляє в його задоволенні, з огляду на таке.
Статтею 56 ГПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Згідно з ч. 1 ст. 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до ч.3 ст.258 ГПК України до апеляційної скарги додаються, зокрема довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і в справі немає підтвердження його повноважень.
Частиною 1 ст. 264 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
Апеляційна скарга Акціонерного товариства "Турбоатом" підписана представником Нестеренком Дмитром Миколайовичем.
До апеляційної скарги додано, зокрема, Наказ АТ "Турбоатом" №43-к від 01.03.2017, відповідно до якого Нестеренка Д.М. призначено на посаду заступника генерального директора (т.2 а.с.19).
З наданої представником відповідача Посадової інструкції заступника генерального директора (затвердженої Генеральним директором АТ "Турбоатом" В.Г. Субботіним 15.05.2018), вбачається, що заступник генерального директора є членом Дирекції – директором АТ "Турбоатом". (т.2 а.с. 20).
Відповідно до наданого представником відповідача витягу зі Статуту АТ "Турбоатом" (т.2 а.с.138-147) – керівництво поточною діяльністю Товариства здійснює колегіальний орган Товариства – Дирекція. (п.18.1)
Очолює та керує діяльністю Дирекції - Генеральний директор, який обирається та повноваження якого припиняються Наглядовою радою. (п.18.2).
Персональний склад Дирекції обирається наглядовою радою за поданням Генерального директора. Повноваження членів Дирекції припиняються Наглядовою радою. (п.18.3).
Кількісний склад Дирекції становить 11 членів. Членами Дирекції є Генеральний директор та директори. (п.18.4).
Колегія суддів зазначає, що з аналізу норм процесуального законодавства вбачається, що самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.
З наданих представником відповідача документів вбачається, що Дирекція АТ "Турбоатом" є виконавчим органом Товариства, заступник генерального директора є членом Дирекції, зокрема Д.М. Нестеренко є одним із директорів АТ "Турбоатом". Відтак, Д.М. Нестеренко є членом Виконавчого органу відповідача, отже має право представляти інтереси Товариства в порядку самопредставництва юридичної особи, зокрема, підписувати від його імені апеляційні скарги.
Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що апеляційна скарга АТ "Турбоатом" підписана особою, яка є членом виконавчого органу Товариства і має право діяти від його імені.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки з урахуванням витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки площею 29,1298 га по вул. Енергетичній, 1 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138500:02:001:0045) від 06.05.2020 № 3701 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.06.2020 №НВ-0005130452020.
Вказаним обстеженням на місцевості було встановлено, що на сформованій земельній ділянці площею 29,1298 га з кадастровим номером 6310138500:02:001:0045 по вул. Енергетичній, 1 у м. Харкові розташовані нежитлові будівлі літ. “Г-7”, літ “Д-6”, літ. “И-1-3”, літ. “ 3-1”, літ. “Б-1”, літ. “М-6-7”, літ. “Л-14”, літ. “С-3”, літ. “ 0-1”, літ. “Р-2”, літ. “Н-1”, літ. “П-3-5”, літ. “К-1”, літ. “Ш-1”, літ. “АБ-1”, літ. “Ю-1” право власності на які зареєстроване за АТ "Турбоатом".
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.04.2020 № 205878166 (т.с. 1 а.с. 29-36) право власності на нежитлові будівлі по вул. Енергетичній ,1 зареєстровані:
- нежитлові будівлі літ. “Г-7” загальною площею 11 006,3 кв.м., літ. “Д-6” загальною площею 17947 кв.м. право власності зареєстроване з 17.10.2018 за АТ “Турбоатом” на підставі наказу органу Фонду державного майна виданого 31.01.1996 № 16-АТ;
- нежитлові будівлі літ. “И-1-3” загальною площею 83 898 кв.м., літ. “ 3-1” загальною площею 714,9 кв.м. зареєстроване з 12.07.2019 за АТ “Турбоатом” на підставі наказу органу Фонду державного майна виданого 31.01.1996 № 16-АТ;
- нежитлова будівля літ. “Б-1” загальною площею 203,1 кв.м. зареєстроване з 10.07.2019 за АТ “Турбоатом” на підставі листа Фонду державного майна від 16.01.2004 № 10-21-438 та наказу виданого 31.01.1996 № 16-АТ;
- нежитлові будівлі літ. “М-6-7” загальною площею 8 148,8 кв.м., літ. “Л-1-4” загальною площею 71 891,2 кв.м. зареєстроване з 26.07.2019 за АТ “Турбоатом” на підставі наказу органу Фонду державного майна виданого 31.01.1996 № 16-АТ;
- нежитлові будівлі літ. “С-3” загальною площею 5 111,0 кв.м., літ. “ 0-1” загальною площею 65,5 кв.м., літ. “Р-2” загальною площею 1449,7 кв.м., літ. “Н-1” загальною площею 49,3 кв.м. зареєстроване 31.07.2019 за АТ “Турбоатом” на підставі наказу органу Фонду державного майна виданого 31.01.1996 № 16-АТ;
- нежитлові будівлі літ. “П-3-5” загальною площею 1534,4 кв.м., літ. “К-1” загальною площею 7,1 кв.м., літ. “Ш-1” загальною площею 1093.7 кв.м. зареєстроване з 02.08.2019 за АТ “Турбоатом” на підставі наказу органу Фонду державного майна виданого 31.01.1996 № 16-АТ; 
- нежитлова будівля літ. “АБ-1” загальною площею 347,5 кв.м. зареєстроване з 19.09.2019 за АТ “Турбоатом” на підставі листа Фонду державного майна від 16.01.2004 № 10-21-438 та наказу виданого 31.01.1996 № 16-АТ;
- нежитлова будівля літ. “Ю-1” загальною площею 153,8 кв.м. зареєстроване з 10.10.2019 за АТ “Турбоатом” на підставі листа Фонду державного майна від 16.01.2004 № 10-21 -438 та наказу виданого 31.01.1996 № 16-АТ.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.06.2020 № НВ-0005130452020, площа земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:02:001:0045 складає 29,1298 га (т.с. 1, а.с. 42-46).
Як зазначає позивач у позовній заяві, вказана земельна ділянка використовується АТ "Турбоатом" для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель.
За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки площею 29,1298 га по вул. Енергетичній, 1 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138500:02:001:0045) від 25.06.2020 (т.с. 1, а.с. 52-56).
Позивачем у позові наголошено про те, що АТ "Турбоатом", набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином у встановленому законодавством порядку не оформило речового права на вказану земельну ділянку.
Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком позивача, загальна сума безпідставно збережених АТ "Турбоатом" коштів за використання земельної ділянки площею 29,1298 га з кадастровим номером 6310138500:02:001:0045 за період з 01.03.2020 по 30.06.2020 (без врахування березня) складає 8822600,76 грн, та з урахуванням сплаченої АТ "Турбоатом" суми земельного податку за період з 01.04.2020 по 30.06.2020, без врахування березня) у розмірі 3032769,00 грн за використання вказаної земельної ділянки, така сума безпідставно збережених коштів за вказаний період склала 5789831,76 грн (т.с. 1 а.с. 51).
Враховуючи наведене вище, позивачем у позові вказано, що АТ "Турбоатом" у період з 01.03.2020 по 30.06.2020 не сплачувало за користування земельною ділянкою по вул. Енергетичній, 1 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138500:02:001:0045) плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегло за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно - грошові кошти.
Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми вартості належного позивачеві майна збереженого (заощадженого) відповідачем без достатніх правових підстав.
Відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив на позов зазначив, що АТ "Турбоатом"  у спірному періоді використовувало спірні земельні ділянки, на яких розташовано належне йому на праві власності нерухоме майно на праві постійного користування, яке перейшло до нього від його правопопередників, які набули  це право відповідно до діючих на момент набуття цього права норм, за рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих. Зокрема, відповідач зазначає, що спірні  земельні ділянки, якими він користується, надані його правопопередникам на підставі: рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 370 від 31.03.1948; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 232 від 30.03.1949; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 11.05.1949; рішення виконавчого комітет) Харківської міської ради № 556 від 23.06.1949; рішення виконавчою комітету Харківської міської ради № 56-11 від 03.02.1960; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 210-13 від 18.04.1961; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 158-16 від 27.06.1990. В обґрунтування своїх заперечень відповідачем також вказано про те, що за користування спірною земельною ділянкою, зокрема з кадастровим номером 6310138500:02:001:0045 розташованою за адресою: м. Харків, вул. Енергетична, 1 підприємство своєчасно сплачує земельний податок. Правомірність використання земельної ділянки та той факт, що підприємство використовує її виключно на підставі рішень, прийнятих органом місцевого самоврядування, а саме - рішень виконавчого комітету Харківської міської ради підтверджується рішенням Господарського суду Харківської області від 11.03.2010 у справі № 16/174-08, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010. 
Відповідач також заперечує проти розрахунку позивача суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності, щодо його форми, та зазначає про відсутність підстав використання у ньому річної орендної плати у розмірі 4 %, тоді, як у розрахунку Департаменту земельних відносин використовується ставка у розмірі 2,4 %. Відповідачем також наголошено про те, що АТ "Турбоатом" є власником нерухомого майна, але матеріали справи не містять доказів належного оформлення власником будівель права користування земельними ділянками, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права, напроти, тільки 18.08.2020 Департамент земельних відносин позивача супровідним листом за вих. № 6692/0/225-20 від 18.08.2020 направив на адресу відповідача примірники договорів оренди землі по вулиці Енергетичній, 1, м. Харків, які останній невідкладно підписав і листом за вих. № 01/03/27-319 від 21.08.2020 повернув позивачу, втім зазначений договір з боку позивача станом на час розгляду справи не підписано. Таким чином, відсутність підстав для виникнення орендних правовідносин в порядку ЗУ "Про оренду землі” станом на момент подання позовної заяви унеможливлює одержання позивачем орендної плати за користування цими земельними ділянками, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України у разі її, орендної плати, несплати. Окрім того, в обґрунтування своїх заперечень посилається на висновок Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, який складено 15.10.2020 за результатами науково-правової експертизи щодо правомірності володіння  наданими правопопередникам АТ "Турбоатом" земельними ділянками у період з 1949 по 1971 роки, та порядку сплати за землю до та після переоформлення прав постійного користування земельними ділянками у право оренди землі.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд вказав, що сума боргу повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України).
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України).
Оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 ЗУ “Про оренду землі”).
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України).
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України).
Нормами ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Приписами ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України встановлено формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України, кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
При цьому, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Відносини з безоплатного користування власником нерухомого майна земельною ділянкою, на якій  це майно розташоване, за відсутності речового права власності чи користування такою ділянкою, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, оскільки в них відсутній делікт (цивільне правопорушення),  але наявні вищенаведені умови, передбачені  статтею 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічний правовий висновок викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі №922/1008/15 (провадження №3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах №922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).
Як зазначено вище, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав відповідач є власником нерухомого майна-нежитлових будівель, розташованих  на спірній земельній ділянці  по вул. Енергетичній, 1 у м. Харкові, з кадастровим номером 6310137500:02:011:0045, і був власником цих будівель також  протягом спірного періоду.
Речові права на зазначену земельну ділянку за АТ “Турбоатом” не зареєстровані.
Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України в чинній редакції передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Статтею 92 Земельного кодексу України в чинній редакції  передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:
а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;
б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;
в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;
г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до  Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";
ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;
д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;
е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі.
01.01.2013 набрав чинності Закон України Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно зі статтею 1 якого його дія поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.
Згідно з ч. 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема, право постійного користування земельною ділянкою.
Частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Разом з тим, частиною 3 цієї статті встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у спірному періоді  використовував спірні земельні ділянки на праві постійного користування, яке перейшло  до нього в порядку універсального правонаступництва від Державного підприємства “Науково-виробниче об`єднання “Турбоатом”. 
При цьому, на час виникнення такого права у правопопередників, діяло законодавство, яке  не передбачало обов`язкової реєстрації речового права на землю та його посвідчення правовстановлювальними документами, а законодавством, яке діяло в подальшому і по даний час передбачено визнання такого права за відсутності його посвідчення правовстановлювальними  документами та  переоформлення.
Як вбачається із загальнодоступної інформації з офіційного сайту відповідача,  Наказом Міністра енергетичного машинобудування СРСР  від 21.07.1977 № 203 Харківський турбінний  завод  ім. С.М. Кірова  перейменовано  у Виробниче об`єднання турбобудівництва  “Харківський турбінний  завод” ім. С.М. Кірова.
Постановою Ради Міністрів увід 03.01.1980 № 508 Про присвоєння імені С. М. Кірова виробничому об`єднанню турбобудування "Харківський турбінний завод" постановлено надалі іменувати його - виробниче об`єднання турбобудування "Харківський турбінний завод" імені С. М. Кірова
Відповідно до  Постанови  ЦК КПРС та Ради  Міністрів  СРСР від 03.01.1980 № 5, Виробниче  об`єднання  турбобудівництва “Харківський турбінний  завод” ім. С.М. Кірова перейменоване  у виробниче об`єднання турбобудування “Харківський турбінний  завод” ім. С.М. Кірова.
Відповідно до Наказу Міністра важкого, енергетичного та транспортного машинобудування СРСР від 20.03.1989 № 99, виробниче об`єднання  турбобудування “Харківський турбінний  завод” ім. С.М. Кірова перетворено у науково-виробниче об`єднання “Турбоатом”.
Відповідно до Наказу Фонду державного майна України  від 31.01.1996 № 16-АТ науково-виробниче об`єднання “Турбоатом” перейменоване у Відкрите акціонерне товариство “Турбоатом”.
Разом з цим, в розділу 1 Статуту Акціонерного товариства “Турбоатом”, зазначено, що  Товариство  є юридичною особою із новим найменуванням у результаті  проведення державної реєстрації змін до Статуту  Публічного  акціонерного товариства “Турбоатом”  у відповідності  до вимог Закону України “Про акціонерні товариства” від 17.09.2008 № 514-VI.
Публічне акціонерне товариство “Турбоатом” змінило найменування з Відкритого акціонерного товариства “Турбоатом” відповідно до вимог Закону України “Про акціонері товариства”, створеного відповідно до Наказу  Фонду державного майна України від 31.01.1996 № 16-АТ, Указу Президента  України від 26.11.1994 р. №699/94 “Про заходи  щодо забезпечення  прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів”, на підставі процедури, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 № 686 “Про затвердження Порядку  перетворення  в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства” шляхом перетворення  Державного підприємства “Науково-виробниче об`єднання “Турбоатом”.
Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 № 686 “Про затвердження Порядку перетворення в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства”, передбачено, що в процедурі  перетворення  державних підприємств у відкриті акціонерні товариства, з моменту  державної реєстрації відкритого акціонерного товариства активи і пасиви державного підприємства  приймаються товариством, яке є правонаступником  прав та обов`язків державного підприємства, що приватизується.
З наведеного вбачається, що в результаті створення АТ “Турбоатом”, до нього в порядку універсального правонаступництва перейшли всі права та обов`язки Державного підприємства “Науково-виробниче об`єднання “Турбоатом”.
З матеріалів справи вбачається, що у складі прав Державного підприємства “Науково-виробниче об`єднання “Турбоатом” до відповідача перейшло право постійного користування спірними земельними ділянками.
Так, відповідач користується земельними ділянками, на яких розташовано його підприємство, включаючи спірне нерухоме майно, на підставі наступних рішень органів місцевого самоврядування, відповідно до яких у його правопопередників виникло право постійного користування відповідними земельними ділянками, яке в результаті правонаступництва перейшло до відповідача від Державного підприємства “Науково-виробниче об`єднання “Турбоатом”:
- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 370 від 31.03.1948 р., яким поновлено Харківському електромеханічному заводу ім. Сталіна межі земельної ділянки з існуючими будівлями відповідно до плану Управління головного архітектора міста;
- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 232 від 30.03.1949 р., яким задоволено клопотання дирекції Харківського турбогенераторного заводу та закріплено за заводом земельну ділянку “А” орієнтовною площею 1,3 га, земельну ділянку “Б” орієнтовною площею 1,5 га та земельну ділянку “В” орієнтовною площею 0,3 га.
- рішення № 359 виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 11.05.1949 р., яким задоволено клопотання Харківського турбогенераторного заводу та надано йому у користування земельну ділянку орієнтовною площею 2,5 га.
-  рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 556 від 23.06.1949 р., надано дозвіл на будівництво ремісничого училища та склепів на земельній ділянці по проспекту Сталіна в м. Харків.
- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 56 – ІІ від 03.02.1960 р., яким Харківському електромеханічному заводу надано в користування земельну ділянку площею 6 га для будівництва корпусу магнітних станцій.
- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 210 - 13 від 18.04.1961 р. Харківському турбінному заводу ім. Кірова надано в користування земельну ділянку площею 3,8 га;
- рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 158 - 16 від 27.06.1990 р., яким Науково-виробничому об`єднанню “Турбоатом” вирішено видати Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 28,4 га по проспекту Московському 199.
Згідно з ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Використання спірних земельних ділянок на підставі зазначених рішень виконавчого комітету Харківської міської ради  встановлено  рішенням господарського суду Харківської області від 11.03.2010 та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010 у справі №16/174-08 за позовом  Державної екологічної інспекції  в Харківській області до ВАТ “Турбоатом” про стягнення  шкоди, завданої самовільним  зайняттям  земельних ділянок. Зазначені  судові рішення набрали законної сили, а тому зазначені обставини відповідно до положень ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України  не потребують  повторного  доказування при вирішенні  даної справи (преюдиціальні факти).
При цьому колегія суддів враховує, що, виходячи з положень ч. 4 статті 75  Господарського процесуального кодексу України, преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Відповідна правова позиція викладена в постановах: Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17, Об`єднаної палати Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16, Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05.02.2019  у справі №922/4346/13 
Зі змісту рішення господарського суду Харківської області від 11.03.2010 у справі №16/174-08 та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010 у справі №16/174-08 вбачається, що обставини щодо використання  відповідачем земельних ділянок по вул. Енергетичній, 1 в м. Харкові  на підставі зазначених рішень органів  місцевого самоврядування встановлено за наслідками  їх безпосереднього дослідження  судами при розгляді зазначеної справи, про що зазначено в мотивувальних частинах зазначених судових актів. 
Зокрема, в мотивувальних частинах цих судових рішень  зазначено, що ділянки, якими користується відповідач та на яких розташовано його підприємство, надані йому на підставі вищенаведених рішень виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих.
При цьому судами зазначено, що зазначений факт не заперечується і самим позивачем  у справі №16/174-08 -Державною екологічною інспекцією  в Харківській області, в акті перевірки якого від 03-04.09.2007 р. за № 00516 в розділі 4 “Охорона та використання земельних ресурсів” встановлено, що в результаті перевірки відповідача в наявності є наступна документація: на промисловий майданчик “А” рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 370 від 31.03.1948 р. та № 56 - II від 03.02.1960 р.; на промисловий майданчик “Б” рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 359 від 11.05.1949 р. та № 210 - 13 від 18.04.1961 р.; на промисловий майданчик “В” рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 158 - 16 від 27.06.1990 р. та № 43- 14 від 10.02.1971 р.
Крім цього суди зазначили, що в довідках Харківського міського управління земельних ресурсів від 04.11.2002р. №4587 зазначено, що   ВАТ "Турбоатом" дійсно розміщується на трьох майданчиках у місті Харкові за такими адресами:
- пр-т Московський, 199 (майданчик "А" ВАТ "Турбоатом") - площа 11,9 га;
- пр-т Московський, 267 (майданчик "Б" ВАТ "Турбоатом") - площа 11,1 га;
- вул. Енергетична, 1 (майданчик "В" ВАТ "Турбоатом") - площа 28,5га.
Разом з цим, в  мотивувальній частині постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2010 у справі №  16/174-08 також зазначено, що земельні ділянки, вказані Державною екологічною інспекцією  в Харківській області в Акті перевірки від 3-4.09.2007 №00516 та у позовній заяві, є тими ж самими земельними ділянками, щодо яких виник спір у вказаній справі, а саме земельними ділянками розташованими за адресою: м. Харків, пр-т Московський, 199 (майданчик "А" ВАТ "Турбоатом") – площа 11,9 га;  м. Харків, пр-т Московський, 267 (майданчик "Б" ВАТ "Турбоатом") –площа 11,1 га; м. Харків, вул. Енергетична, 1 (майданчик "В" ВАТ "Турбоатом") –площа 28,5га , які згідно з матеріалами справи відповідач використовує на підставі вказаних рішень, прийнятих органом місцевого самоврядування, а саме – рішень виконавчого комітету Харківської міської ради.
Саме зазначені обставини, в розумінні ч. 4 статті 75 ШПК України є преюдиціальними  для даної справи, в той час як  правовою оцінкою таких  обставин, яка не повинна братися до уваги як преюдиція при  вирішенні даного спору, є викладені в зазначених судових рішеннях у справі №  16/174-08 висновки судів щодо того, що відповідач здійснює  використання  спірних земельних ділянок по пр-ту Московському,199 в м. Харкові  без правовстановлювальних документів, а не їх самовільне зайняття.
Зважаючи на це, колегія суддів відхиляє як безпідставні, викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача щодо того, що  вищенаведені рішення судів у справі №16/174-08 не містять преюдиціальних  фактів для даної справи, в обґрунтування яких він посилається лише на викладені в цих рішеннях висновки судів щодо використання відповідачем земельних ділянок без право встановлювальних документів, а не їх самовільне зайняття, які стосуються правової оцінки обставин.
Позивачем зазначені обставини не спростовано.
Разом з цим, законодавством, яке діяло на час прийняття вищенаведених  рішень виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих  не передбачалось обов`язкової державної реєстрації  наданого відповідними рішеннями  речового права постійного користування земельними ділянками та посвідчення  права, яке виникло на підставі цих рішень правовстановлювальними документами, В подальшому таке право також визнавалось законодавством за відсутності його реєстрації та посвідчення правовстановлювальними документами, зокрема Державними актами.
Так, що в період 1950-х-1990-х років в Україні діяло земельне законодавство, яке по-різному регулювало відносини щодо набуття прав на земельні ділянки. У  період з 1947 по 1961 рр., коли приймались вказані рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутати трудящих, діяв Земельний кодекс УРСР 1922 р., який не передбачав обов`язкове посвідчення прав землекористування державними актами. Статтями 195-206 цього Кодексу була передбачена земельна реєстрація землекористувань, однак вона здійснювалася не з метою підтвердження фактів виникнення прав громадян і юридичних осіб на користування землею, а з метою забезпечення органів державного управління землями необхідною інформацією про землю.
Зокрема, Земельний кодекс УСРР 1922 року (статті 195– 206) передбачав ведення державного запису землекористувачів (земельна реєстрація), функції якого покладалися на Народний комісаріат землеробства та його місцеві органи. Завдання державного запису землекористувачів полягало у проведенні збору та збереженні “у систематичному та наглядному вигляді” точних та своєчасних відомостей про правове та господарське становище всіх землекористувачів
Згідно з ст. 196 Земельного кодексу УСРР 1922 р., державна земельна реєстрація поділялась на основну, що полягала у первісному заповненні карт та реєстрів, та поточну, метою якою було своєчасне внесення в акти реєстрації тих змін в правовому, господарському та природному стані земельних ділянок, які відбувалися з плином часу. По суті, цей Земельний кодекс передбачав, що наявність рішення компетентного органу влади та відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) були достатніми юридичними фактами, які свідчили про виникнення у особи права користування земельною ділянкою.
Оскільки вищевказані земельні ділянки надавались правопопередникам відповідача  в користування за рахунок земель міста Харкова, компетентним органом виконавчої влади, який мав право прийняти відповідні рішення, був саме виконавчий комітет Харківської міської ради депутатів трудящих, який і надав цим особам зазначені ділянки вищевказаними  рішеннями.
Таким чином, документами, що підтверджують факт виникнення у AT “Турбоатом” права користування відповідними земельними ділянками, є вищезазначені рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих.
В подальшому було прийнято Земельний кодекс УРСР 1970 року, який чітко визначив перелік і компетенцію органів влади, наділених повноваженнями у сфері регулювання земельних відносин.
Земельний кодекс УРСР, прийнятий 08.07.1970, чітко визначив перелік і компетенцію органів влади, наділених повноваженнями у сфері регулювання земельних відносин. 
Так, главою 2 зазначеного Кодексу було визначено компетенцію місцевих органів державної влади а державного управління в галузі регулювання земельних відноси. 
Відповідно до ст. 13 Земельного кодексу від 08.07.1970 земля в Українській РСР надається в користування: колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним,  кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; громадянам СРСР.
Згідно зі ст. 15 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 земельні ділянки передавалися у користування на праві землекористування двох видів – безстрокового та тимчасового. Безстроковим (постійним) визнавалося землекористування без заздалегідь встановленого строку. 
Статтею 16 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 передбачено, що  надання земельних ділянок  у  користування  здійснюється  в порядку відведення. Відведення земельних   ділянок   провадиться   на    підставі постанови  Ради  Міністрів  УРСР  або рішення виконавчих комітетів обласної,  районної,  міської,  селищної і сільської Рад депутатів трудящих  в  порядку,  встановлюваному  законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах  або  рішеннях  про  надання  земельних  ділянок вказується   мета,  для  якої  вони  надаються,  і  основні  умови користування землею. Надання земельної  ділянки,  що  є  в  користуванні,   іншому землекористувачеві   провадиться   тільки  після  вилучення  даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.
Згідно зі ст. 20 цього Кодексу, право землекористування колгоспів,  радгоспів та інших  землекористувачів  засвідчується державними актами на право користування землею.  Форми актів встановлюються  Радою  Міністрів СРСР.
Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 видача документів на  право  користування землею колгоспам, радгоспам, іншим підприємствам, організаціям і установам провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад депутатів трудящих, незалежно від того, на підставі рішення якого виконавчо-розпорядчого  органу  державної  влади  надана  земельна ділянка. Землекористувачам, яким  земельні  ділянки  надано  із земель міст і селищ міського  типу,  документи на право  користування земельними  ділянками  видаються відповідно виконавчими комітетами міських і селищних Рад депутатів трудящих.
Проте, 25 грудня 1970 р. Президією Верховної Ради УРСР було видано Указ “Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР”, яким визначила порядок застосування норм цього Кодексу до земельних відносин, які виникли до 1 січня 1970 р. Зокрема, в пункті 2 Указу зазначалось, що до земельних правовідносин, що виникли до 1 січня 1971 р., Земельний кодекс УРСР 1970 р. застосовувався до тих прав і обов`язків, які виникнуть після введення його в дію, тобто, після 1 січня 1971 р. А пунктом 5 Указу було встановлено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті до 1 січня 1971 р. відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані до моменту введення в дію Земельного кодексу, не втрачають чинності та підлягають виконанню у Відповідності з вимогами нового Кодексу.
Таким чином, Земельний кодекс УРСР 1970 р. та вищезгаданий Указ Президії Верховної Ради УРСР підтвердили законність всіх прав користування земельними ділянками, які виникли в період дії Земельного кодексу УРСР 1922 р.
Отже, права користування на земельні ділянки, які правопопередники AT “Турбоатом” набули у 1947- 1961 роках, слід вважати такими, що виникли у встановленому законом порядку. 
А у період дії Земельного кодексу УРСР 1970 р. такі права не підлягали обов`язковому посвідченню державними актами на право користування землею. Таким чином, правопопередники AT “Турбоатом” отримали земельні ділянки у користування до набрання чинності Земельним кодексом УРСР 1970 р. на підставі рішень виконавчого комітету депутатів трудящих Харківської міської ради про надання вказаних земельних ділянок у користування і продовжували користуватися ними після введення в дію Земельного кодексу УРСР 1970 р.
З прийняттям 18 грудня 1990 р. нового Земельного кодексу УРСР та введенням його в дію з 15 березня 1991 р. посвідчення права користування земельними ділянками стало обов`язковим для всіх землекористувачів. Згідно зі ст. 22 Земельного кодексу УРСР 1990 р., право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникало лише після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Кодекс також встановлював, що приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, заборонялося. Статтею 23 цього ж Кодексу було встановлено, що право володіння або право користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. 
На момент введення в дію Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 р. того ж дня Верховна Рада України прийняла постанову “Про земельну реформу”, пунктом 6 якої на всіх громадян, підприємства, установи й організації, які мали у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, тобто, до 15 березня 1991 р., був покладений обов`язок до 1 січня 2008 року оформити право користування землею з отриманням відповідного державного акта. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.
З наведеного вбачається, що Постановою “Про земельну реформу” держава в особі Верховної Ради України визнала чинність і дійсність усіх прав громадян і юридичних осіб на користування земельними ділянками, які були набуті до прийняття вищезазначеної постанови без оформлення державних актів. 
У 2001 році було прийнято Земельний Кодекс України, пунктом 6 Перехідних  положень якого було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Однак Рішенням Конституційний Суд України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 визнано неконституційними положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України “Про земельну реформу” в частині втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями раніше наданого їм права користування земельною ділянкою після закінчення строку оформлення права користування землею та положення пункту 6 Перехідних положень  Земельного кодексу України 2001 року в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
Таким чином, чинне земельне законодавство України визнає права користування земельними ділянками як титульних землекористувачів, тобто землекористувачів, які отримали державні акти на право постійного користування землею, так і тих землекористувачів, які набули право користування землею в період, коли воно не посвідчувалося державними актами, і які, відповідно, державні акти не отримали.
В Рішенні Конституційний Суд України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено, зокрема, що згідно з частиною третьою статті 41 Конституції  України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. 
Таким чином, стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту,  гарантований  статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. 
Згідно зі статтею 22 Конституції  України конституційні права і свободи  гарантуються і не можуть бути скасовані  (частина друга), при прийнятті  нових  законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих  прав  і  свобод (частина третя). 
Відповідно до  статті 5 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) акти цивільного законодавства не мають зворотної дії  в часі, їх  дія поширюється на відносини, які виникли раніше, лише у випадках, коли вони пом`якшують  або  скасовують  цивільну  відповідальність  особи. 
Цей принци закріплено на конституційному рівні (стаття 58  Конституції України (254к/96-ВР ), що є  гарантією  стабільності  суспільних відносин, у тому числі між державою і громадянином. Він  гарантує впевненість громадян у тому,  що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону   чи   іншого нормативно-правового акта. 
Проте пункт  6 Перехідних  положень  Кодекс (2768-1) зобов`язує громадян та юридичних осіб переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельні ділянки.  При переоформленні права  постійного  користування  у  довгострокову оренду  її  строк  визначається  "відповідно  до  закону", що є неконкретним у зв`язку з невизначеністю цього закону, як і закону, який встановив би порядок переоформлення. 
Конституційний Суд України вважає, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні   ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право  оренди  до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку  реалізації цього права відповідно до вимог частини  другої  статті 14, частини другої статті 41 Конституції України ( 254к/96-ВР ). У  зв`язку з відсутністю  визначеного  у  законодавстві  відповідного  механізму  переоформлення  громадяни  не  в  змозі виконати вимоги  пункту 6 Перехідних положень Кодексу (2768-14) у встановлений строк, про  що  свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. 
Отже, порядок  переоформлення  права користування  земельною ділянкою має  бути врегульований у чинному Кодексі ( 2768-14 ) або  інших законах шляхом визначення об`єктів, суб`єктів та  основних стадій набуття прав на земельні ділянки. 
Суб`єктивне право на земельну  ділянку  виникає  і реалізується на підставах і  в  порядку,  визначених  Конституцією України,  Земельним кодексом України  та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. 
Право  постійного  землекористування є безстроковим, на відміну від  права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством
Підставою для виникнення права  на земельну ділянку є відповідний юридичний  факт. Чинний Кодекс (2768-14) серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними  особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки.
Земельним кодексом України не встановлено чітких  матеріально-правових  і  процесуальних  гарантій зміни громадянами  юридичного титулу права постійного користування земельною ділянкою  на  право  власності  чи право оренди.
Згідно з частиною  п`ятою  статті  3  Закону  України  "Про  державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності  та  інші  речові права на нерухоме  майно,  набуті згідно з  чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону ( 1952-15 ) реєстрація речових прав на нерухомість,  їх  обмежень здійснюється  лише  в  разі вчинення правочинів щодо  нерухомого  майна,  а також  за  заявою   власника   (володільця)  нерухомого майна. 
З урахуванням  наведеного  Конституційний  Суд  України  дійшов  висновку, що пункту 6 Постанови Верховної Ради України “Про земельну реформу” в частині втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями раніше наданого їм права користування земельною ділянкою після закінчення строку оформлення права користування землею пункт 6 Перехідних положень Земельного Кодексу України  через  відсутність  встановленого  порядку переоформлення права власності  або оренди та  унеможливлення  безоплатного  проведення  робіт  із  землеустрою  і виготовлення технічних матеріалів та документів для  переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на  право   власності   або   оренди  в  строки,  визначені  Кодексом,  суперечать  положенням частини четвертої статті 13,  частини другої статті 14,  частини  третьої статті 22,  частини першої статті 24, частин першої,  другої,  четвертої статті 41  Конституції  України. 
Разом  з тим, колегія суддів  зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою є речовим правом на нерухоме майно, і в разі, якщо таке право  належало реорганізованій юридичній особі, воно  мало включатися до обсягу прав, яких набуває правонаступник) в процесі реорганізації чи перетворення. При цьому земельне законодавство не містило та не містить норм, які б забороняли передачу права постійного землекористування в порядку правонаступництва або чітко визначали, що в процесі реорганізації чи перетворення таке право не переходить.
Частина ч.2 ст.92  Земельного кодексу , яка визначає виключний перелік осіб, які можуть набувати землю за правом постійного користування:
1) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;
2) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;
3) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва й обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;
4) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України “Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування”;
5) заклади освіти незалежно від форми власності;
6) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розміщених у багатоквартирному будинку.
Відповідач не відноситься до наведених суб`єктів, проте зазначене не свідчить, що до нього не перейшло право постійного користування спірними земельними ділянками від правопопередника-Державного підприємства “Науково-виробниче об`єднання “Турбоатом”.
Частина 2 ст.92 Земельного кодексу України оперує поняттям “набуття” права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності. Це означає, що вона застосовується до осіб, які отримують таке право безпосередньо від органів розпорядження земельними ділянками (державної влади чи місцевого самоврядування), в той час як правонаступництво юридичної особи, зокрема  відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 №686 “Про затвердження Порядку перетворення в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства”, передбачає перехід всіх прав та обов`язків  особи, що припиняється до новоствореної юридичної особи, що означає визначення правової долі вже набутого раніше попередником правонаступника права постійного користування земельною ділянкою. 
Отже, обмеження ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України по колу суб`єктів не застосовуються у випадку переходу до правонаступника права постійного користування земельною ділянкою, яке було раніше набуте його попередником.  
Такий висновок ґрунтується і на рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, в п.5.4 якого зазначено, що поняття “набувають права” за змістом ч.2 ст.92 та ч.1 ст.116 Земельного кодексу припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання земельної ділянки із земель державної та комунальної власності підприємствами, установами та організаціями, що належать до державної або комунальної власності, а також громадянами та юридичними особами, які набувають права власності та користування земельними ділянками.
До того ж, у п. 5.3 зазначеного рішення Конституційного Суду України вказано, що положення ст.92 Земельного кодексу України не обмежують і не скасовують права постійного користування земельними ділянками, яке набуте особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002.
З наведеного вбачається, що до правонаступника(ів) юридичної особи переходить право постійного користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у реорганізованої юридичної особи, навіть якщо такий правонаступник не відноситься до передбачених ч.2 ст.92 Земельного кодексу України осіб.
Пунктом 3 ч. 1 Статті 27 Земельного кодексу України 1990 р., який діяв на час правонаступництва відповідача було передбачено, що право користування земельною  ділянкою  чи   її   частиною припиняється, зокрема, у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;
Пунктом “в” ч.1 ст.141 Земельного кодексу України в чинній редакції підставою для припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. Звертаючись до ч.1 ст.406 Цивільного кодексу України, згідно із якою в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення юридична особа припиняється, послідовники такого підходу зазначають, що з огляду на припинення реорганізованої юридичної особи – набувача права постійного користування, таке право теж припиняється.
Однак у правовій конструкції наведених норм вжито термін “припинення діяльності” вказаних у ній юридичних осіб, а не “припинення” таких юридичних осіб. З огляду на це Верховний Суд України в постановах від 21.02.2011 у справі №21-3а11 та у справі №5023/3993/12 висловив правову позицію, згідно із якою припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення підприємства, установи, організації допускається лише у випадку, коли припинення останніх виключає правонаступництво.
Таким чином у разі наявності правонаступника у набувачів права постійного землекористування, вказане право переходить до цього правонаступника.
Аналогічна позиція з вищевикладеними обґрунтуваннями знайшла відображення в постановах господарських судів касаційної інстанції, серед яких постанови Вищого господарського суду України (ВГСУ) від 22.12.2011 у справі №7/34/5022-558/2011 від 03.12.2013 у справі №5017/2636/2012 від 16.12.2016 у справі №908/1744/15-г від 25.05.2017 у справі № 927/845/16 від 12.07.2017 у справі №916/2612/16.
Таким чином, як зазначено вище,  відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 № 686 “Про затвердження Порядку перетворення  в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства” до відповідача в процедурі перетворення державних підприємств у відкриті акціонерні товариства в порядку універсального правонаступництва перейшли всі права та обов`язки Державного підприємства “Науково-виробниче об`єднання “Турбоатом”, в тому числі й право постійного користування спірними земельними ділянками.

Разом з тим, колегія суддів зазначає про таке.
З матеріалів справи також вбачається, що  у 2019 році відповідач звернувся до Позивача за дозволом про внесення до Державного земельного кадастру відомостей про спірні земельні ділянки, набуті ним у користування у 1940-х - 1960-х роках. 
27 листопада 2019 року рішенням Харківської міської ради №1835/19 AT “Турбоатом” надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 29,2015 га, 11,0634 га, 0,1655 га, 2,2792 га та 12,0310 га.
4 лютого 2020 р. земельна ділянка площею 29,1298 га з кадастровим номером 6310138500:02:001:0045 зареєстрована як об`єкт цивільних прав в Державному земельному кадастрі.
Рішенням Харківської міської ради від 24.06.2020 № 2149/20 земельну ділянку з кадастровим номером 6310138500:02:001:0045 надано AT “Турбоатом” в оренду строком  до 01.07.2069 для експлуатації та обслуговування будівель і споруд.
Під час розгляду даної справи, відповідачем, на виконання зазначеного рішення позивача  вживались невідкладні заходи, спрямовані на оформлення орендних правовідносин, проте через зволікання позивача у підписанні неодноразово надісланих  йому відповідачем та підписаних зі свого боку  проектів договорів оренди земельних ділянок, відповідні договори були підписані  12.11.2020, більш ніж через 4 місяці після прийняття позивачем зазначеного рішення про надання  земельних ділянок в оренду.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний земельний кадастр", який набув чинності з 01.01.2013, державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Більше того, відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про державний земельний кадастр” земельні ділянки, право власності ('користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
З наведеного вбачається, що внаслідок здійснення за заявою відповідача реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номеру 6310138500:02:001:0045 відбулось формування у відповідності з новими правилами земельного законодавства існуючих об`єктів цивільних прав - земельної ділянки, права постійного користування на яку виникло у 1940-х - 1960-х  відповідно до чинного на той час законодавства та перейшли до відповідача в порядку правонаступництва.
Тому така реєстрація за своїми юридичними наслідками не спричинила за собою виникнення нових земельної ділянки, набуття, зміну чи припинення прав на них, а була здійснена за волевиявленням відповідача для можливості подальшого переоформлення права постійного користування  у право оренди, що відбулось вже після спірного періоду.
З наведеного вбачається, що відповідач у спірному періоді використовував спірні земельні ділянки на праві постійного користування.
Відповідно  до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України (далі – ПК України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Плата за землю – це обов`язковий платіж, який справляється  у складі податку  на майно у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (п.п. 14.1.147 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття “земельний податок” і “орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності”. 
При цьому, суб`єктами сплати орендної плати є виключно орендарі земельних ділянок державної та комунальної власності, в той час як для постійних землекористувачів  та власників земельних ділянок передбачено плату за землю у формі земельного податку.
Оскільки відповідач у спірному періоді був постійним користувачем спірних земельних ділянок, він був зобов`язаний сплачувати за їх користування земельний податок, що, як зазначено вище, ним і було здійснено і на що посилається позивач в позовній заяві.  
З наведеного вбачається використання  відповідачем протягом спірного періоду спірних земельних ділянок на правовій підставі із здійсненням встановленої чинним законодавством плати за землю-земельного податку, що свідчить про відсутність безпідставного збереження  ним за рахунок позивача грошових коштів внаслідок використання цих земельних ділянок та відповідно,  відсутності порушеного права позивача, на захист якого ним подано позов у даній справі.
На вищенаведені обставини використання спірних земельних ділянок  у спірному періоді на праві постійного користування, відповідач посилався у відзиві на позов , а також у запереченнях на відповідь на відзив, із надання доказів на їх обґрунтування.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки наведеним доводам відповідача.
Згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відтак, позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. 
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. 
Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення апеляційної скарги та скасування рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2020 у справі №922/2250/20 з прийняття нового рішення про відмову в позові.
Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.
Керуючись статтями 129, 269, п. 2 ч.1 ст.275, п. 3, 4 ч.1 статті 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Турбоатом" задовольнити.
Рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2020 у справі №922/2250/20 скасувати повністю.
Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Стягнути з Харківської міської ради (м-н Конституції, 7, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ: 04059243) на користь Акціонерного товариства "Турбоатом" (просп. Московський, 199, м. Харків, 61037, ідентифікаційний код 05762269) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 130271,22 грн.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15.04.2021.

Головуючий суддя                                                                    П.В. Тихий

Суддя                                                                                           В.В. Россолов  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко