ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 квітня 2021 року           справа №805/2355/17-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 805/2355/17-а (головуючий суддя І інстанції - Христофоров А.Б.), складене у повному обсязі 20 листопада 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - 

                                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в якому просила суд:
- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на її користь суму середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні  за період з 14 листопада 2014 року по 04 квітня 2017 року (а.с. 4-5 т.1).
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 100-102 т.1).
Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року вищевказану постанову залишено без змін (а.с. 120-122 т. 1).
Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року скасовано,справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 188-197 т.1).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 листопада 2015 року по 03 квітня 2017 року у сумі 44 094 (сорок чотири тисячі дев`яносто чотири) грн. 24 коп. - з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог  відмовлено (а.с. 221-224 т.1).
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 805/2355/17-а та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на порушення позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом.
Вважає, що вини відповідача у несвоєчасному розрахунку немає, оскільки позивач у день звільнення не працювала, отже виплата всіх сум, що їй належать на день звільнення,  мала бути здійснена не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок (а.с. 226-232 т.1).
Сторони в судове засідання не викликались, про дату, місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2 квітня 2007 року по 27 квітня 2015 року працювала старшим державним виконавцем Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції. Наказом ГТУЮ у Донецькій області від 27 квітня 2015 року № 850а/1 ОСОБА_1 звільнено з посади старшого державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП України.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року у справі № 805/1225/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГТУЮ у Донецькій області, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, оплати простою у загальному розмірі 24166,29 грн, яка набрала законної сили 02 серпня 2016 року, встановлено такі обставини щодо позивача.
10 лютого 2016 року ГТУЮ у Донецькій області видано довідку за № Г-368-0231, відповідно до якої заборгованість із заробітної плати позивачу складає за жовтень 2014 року - 2777,74 грн та за листопад 2014 року - 1555,22 грн (нарахований дохід). Також, в зазначеній довідці вказано, що сума заборгованості, що підлягає виплаті на користь позивача, складає 3784,50 грн. Суд дійшов висновку, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи статті 11 КАС України, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 115 днів відпустки у розмірі 9564,55 грн. (за відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів). Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати простою в період з травня 2014 року по 27 травня 2015 року в сумі 17333,33 грн. суд вважав необґрунтованими з огляду на те, що накази щодо встановлення простою в роботі Совєтського ВДВС Макіївського міського управління юстиції у вказаний період Головним управлінням не видавались, що підтверджено довідкою відповідача від 13 червня 2016 року № 8-17-1136.
З розрахункових листів за період травень 2014 року - вересень 2014 року та довідки відповідача від 13 червня 2016 року № 04.2-17/80 встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за даний період виплачувалась у повному обсязі. Заробітна плата за період жовтень-листопад 2014 року нарахована позивачу, проте у зв`язку з переміщенням ГТУЮ у Донецькій області виплачена не була.
Також за інформацією відповідача з грудня 2014 року по день звільнення - 27 квітня 2015 року ОСОБА_1 до виконання своїх функціональних обов`язків не приступила, разом з установою на підконтрольну українській владі територію не перемістилась. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в зазначеній частині.
Постановою в адміністративній справі № 805/1225/16-а стягнуто з ГТУЮ у Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за жовтень 2014 року у розмірі 2777 грн. 74 коп. та за листопад 2014 року у розмірі 1555 грн. 22 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів) та стягнуто з ГТУЮ у Донецькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 115 днів відпустки у розмірі 9564 грн. 55 коп. (за відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів).
Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року в адміністративній справі № 805/1225/16-а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року в справі № 805/1225/16-а залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року судові рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року, Донецького апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року залишено без змін.
На виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по адміністративній справі № 805/1225/16-а ГТУЮ у Донецькій області 04 квітня 2017 року позивачу виплачено суму грошових коштів у розмірі 4332 грн 96 коп та у розмірі 9564 грн 55 коп.
Також судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах адміністративної справи № 805/1225/16-а наявна заява позивача про виплату заборгованості по заробітній платі від 17 листопада 2015 року.
Спірним в рамках даної справи є правомірність заявлених вимог щодо стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на її користь суму середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні  за період з 14 листопада 2014 року по 04 квітня 2017 року
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції стягнув з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 листопада 2015 року по 03 квітня 2017 року у сумі 44 094, 24 грн. з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів здійснює апеляційний перегляд даної справи в межах доводів апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції з наступних підстав.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною третьою статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу".
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму".
Приписами статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017  року) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини".
Згідно із частиною четвертою статті 78 КАС України (в редакції після 15 грудня 2017 року) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 цього Кодексу обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Нормами статті 117 КЗпП України встановлено відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку з працівником, визначених статтею 116 Кодексу. Отже, у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював, то період затримки розрахунку з ним починає обраховуватись з дня, наступного за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Як вбачається з матеріалів справи, та зазначено в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у даній справі, позивач на день свого звільнення не працювала, вказана обставина встановлена у постанові Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року у справі № 805/1225/16-а (яка набрала законної сили 02 серпня 2016 року) та не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.
З вимогою про проведення виплати належних при звільненні сум, позивач звернулась до відповідача 17 листопада 2015 року, про що зазначено самим відповідачем, ним не спростовується, та підтверджується матеріалами справи.
Чинним законодавством, зокрема трудовим, не врегульовано форму вимоги про розрахунок та не встановлено, в який спосіб звільнений працівник має звертатися до колишнього роботодавця.
З огляду на викладене, відповідач повинен був здійснити розрахунок з позивачкою не пізніше наступного дня після пред`явлення нею як звільненим працівником вимоги про розрахунок, тобто 18 листопада 2015 року.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 листопада 2015 року по 03 квітня 2017 року.
Не є спірною обставинною у справі, що перерахування на користь позивача коштів на виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року, яка набрала законної сили 02 серпня 2016 року у справі №805/1225/16-а, було здійснене 04 квітня 2017 року.
Таким чином, існують підстави для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за затримку розрахунку при звільненні з позивачкою, за увесь період починаючи з 18 листопада 2015 року по 03 квітня 2017 року.
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем при звільненні, з огляду на те, що виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року зупинялось судом касаційної інстанції, оскільки це жодним чином не впливає на той факт, що відповідач не виплатив належні позивачці при звільненні суми у строки, визначені статтею 116 КЗпП України і саме ця обставина мала безпосереднє значення при вирішенні питання щодо відшкодування позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верхового Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі №826/27303/15 (адміністративне провадження №К/9901/1742/18).          
Апеляційна скарга в частині доводів про пропущення строку на звернення до суду із даним позовом судом апеляційної інстанції не розглядається, оскільки відповідачем в судах першої, апеляційної та касаційної  інстанцій (при попередньому розгляді) та при новому розгляді в суді першої інстанції, не заявлялось відповідне клопотання, а суд першої інстанції не надавав оцінки поважності причини пропуску строку звернення до суду, відтак, і суд апеляційної інстанції не має можливості  надавати оцінку обставинам, яким не надавалась оцінка судом першої інстанції.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 805/2355/17-а - залишити без задоволення.
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 квітня 2021 року.

Судді                                                                                   А.В. Гайдар
                                                                                          Е.Г. Казначеєв
                                                                                          І.Д. Компанієць