КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа № 761/43526/19                                              Головуючий у 1 інстанції: Притула Н.Г.
провадження №22-ц/824/2700/2021                                      Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
23 квітня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре», про стягнення матеріальної на моральної шкоди, -
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 8 805 грн. 90 коп. та 5 000 грн. моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що внаслідок ДТП, яка відбулася 24.04.2019 року по вині ОСОБА_2 , який керував автомобілем «БАЗ» (державний номер НОМЕР_1 ), було пошкоджено автомобіль «Ауді» (державний номер НОМЕР_2 ), яким користується позивач.
Згідно з Висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 25.09.2019 року, розмір матеріального збитку, завданого позивачу в результаті пошкодження автомобіля, складає 8 805 грн. 90 коп.
Як зазначав позивач, на його звернення до страховика відповідача щодо страхової виплати внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, він її не отримав, при цьому, зазначений страховик був виключений з членів МТСБУ, про що його повідомлено листом. 
Таким чином, позивач зазначав, що внаслідок даної ДТП йому було завдано матеріальну шкоду та моральні страждання, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 05 серпня 2020 року в позові відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 8 805 грн. 90 коп. та 5 000 грн. моральної шкоди.
Скаргу обґрунтовувано тим, що він позбавлений можливості захистити своє право шляхом відшкодування майнової шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди відповідачем, оскільки членство страховика в МТСБУ припинено.
Щодо моральної шкоди зазначає, що підчас дорожньо-транспортної пригоди він зазнав душевного страждання, що характеризується відчуттям фізіологічного стресу, пов`язаного з різким зіткненням вищезазначених транспортних засобів, а також психоемоційного стресу вже після дорожньо-транспортної пригоди, що характеризувалось підвищеною пильністю під час водіння автомобілем, нав`язливими повторюваними спогадами про вказані події, а також з підвищеною чутливістю до буденних стресових ситуацій впродовж більше місяця після дорожньо-транспортної пригоди, що вплинуло на якість життя та здібності позивача на вказаний період.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не встановлено, що страховиком виконані власні зобов`язання належним чином, що є підставою для звернення з позовом до винуватої особи. Також зазначав, що позбавлення страхової компанії членства МТСБУ не є підставою для невиконання власних зобов`язань за договором, який не визнаний недійсним чи розірваний до закінчення строку його дії.
При цьому, звернення в позасудовому порядку до страховика відповідача, не позбавляє можливості позивача звернутися до нього з тими самими вимогами, подавши відповідну позовну заяву до суду.
Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень, суд вказав, що в даному випадку ця вимога не є обґрунтованою та доведеною, оскільки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених обставин справи, на яких ґрунтується його вимога та конкретна визначена ним сума моральної шкоди.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що автомобіль «Ауді» (державний номер НОМЕР_3 ), яким на момент ДТП керував ОСОБА_1 - на праві власності належить ТОВ «Автокредит Плюс». Суду не надано доказів, що власник автомобіля уповноважував ОСОБА_1 звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Відповідно до Висновку №253 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля «Ауді» (державний номер НОМЕР_3 ), складеного 25.09.2019 року судовим експертом ОСОБА_3 , матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Ауді» (державний номер НОМЕР_3 , станом на дату ДТП, яка сталася 24.04.2019 року, складає - 8 805 грн. 90 коп.
Крім того, судом встановлено, що відповідно до полісу №АО/0528891 від 14.03.2019 року цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «БАЗ» (державний номер НОМЕР_1 )  була застрахована у ТДВ «СК «Київ РЕ». Строк дії зазначеного полісу від 15.03.2019 року до 14.03.2020 року. Полісом встановлено страхову суму на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну в сумі 100 000 грн., франшиза - 0,00 грн.
При цьому, позивач звертався до страховика відповідача - ТДВ «СК «Київ РЕ» з вимогою про встановлення розміру збитків, внаслідок ДТП, про що свідчить відповідна заява від 22.05.2019 року, але, як зазначив відповідач, йому не було здійснено виплат.
За ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.
Згідно з ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують транспортним засобом.
На підставі ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.
Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує: страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону та ст.1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Таким чином, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, в межах суми страхового відшкодування.
Відповідно до матеріалів справи цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована, про що свідчить відповідний діючий поліс, а тому в даному випадку згідно вимог закону відповідальність за шкоду, завдану майну в дорожньо-транспортній пригоді за участю транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність власника якого була застрахована, покладається на страхову компанію, і тому, саме страхова компанія повинна відшкодувати матеріальну шкоду, завдану позивачу в межах ліміту відповідальності, в зв`язку з чим суд в даному випадку вірно не вбачав порушень прав позивача з боку відповідача.
На підставі наведеного, суд першої інстанції вірно зазначав, що не було встановлено, що страховиком виконані власні зобов`язання належним чином, що є підставою для звернення з позовом до винуватої особи. Крім того, позбавлення страхової компанії членства МТСБУ не є підставою для невиконання власних зобов`язань за договором, який не визнаний недійсним чи розірваний до закінчення строку його дії.
При цьому, звернення в позасудовому порядку до страховика відповідача, не позбавляє можливості позивача звернутися до нього з тими самими вимогами, подавши відповідну позовну заяву до суду.
Крім того, як зазначає позивач, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, пошкодженням транспортного засобу, він зазнав моральних страждань, що характеризується відчуттям фізіологічного стресу, пов`язаного з різким зіткненням автомобіля, а тому в даному випадку він просить стягнути з відповідача моральну шкоду.
Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.
За наданими матеріалами справи вимога позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. в даному випадку суд вірно вважав необґрунтованою та недоведеною, так як суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених обставин справи, на яких ґрунтується його вимога та конкретна визначена ним сума моральної шкоди.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вважав необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре», про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
    п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:  

Судді: