Дата документу 17.06.2021 Справа № 336/3309/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний номер 336/3309/20 Головуючий у 1-й інстанції Жупанова І.Б.
Номер провадження 22-ц/807/1891/21 Суддя-доповідач Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2021 року                                                 м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого         Полякова О.З., 
суддів:                        Крилової О.В.,
                               Кухаря С.В.,
при секретарі         Семенчук О.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій (бездіяльності) державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненка Андрія Петровича, скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, скасування постанови державного виконавця, заінтересована особа: ОСОБА_3 ,-

 
В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій (бездіяльності) державного виконавця Вознесенівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненка А.П., скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, скасування постанови державного виконавця, заінтересована особа: ОСОБА_3 .
В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 зазначав, що Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ у справі №336/1247/18, згідно якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця і до досягнення дитиною повноліття.
ОСОБА_1 вказував що 04 червня 2020 року ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження №56977455, було виявлено, що заявою від 09 серпня 2018 року ОСОБА_3 пред`явила судовий наказ на примусове виконання до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області.
В поданій заяві від 09 серпня 2018 року стягувач, крім місця реєстрації з невідомих причин зазначила місце проживання боржника - АДРЕСА_1 . Проте, за вказаною адресою ОСОБА_1 ніколи не проживав, а отже підстав для відкриття виконавчого провадження в Вознесенівському ВДВС м. Запоріжжя при пред`явленні до примусового виконання судового наказу не було. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а з початку 2018 року по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, копію постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 не отримував, що свідчить про порушення державним виконавцем ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження». 
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що з початку стягнення аліментів, тобто з 13 березня 2018 року по березень 2020 року (включно) він не був працевлаштований. З огляду на вказане, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за даним виконавчим провадженням повинен розраховуватись за період з березня 2018 року по березень 2020 року виходячи із середньої заробітної плати працівника для місцевості - Більмацький район, Запорізька область. Натомість, у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, який зроблено державним виконавцем 22 червня 2020 року, середня заробітна плата працівника для цієї місцевості не відповідає офіційній інформації по середній заробітній платі працівника для місцевості, яка визначена ГУ статистики у Запорізькій області. Також, у вказаному розрахунку заборгованості відсутня інформація про сплату боржником заборгованості у жовтні 2019 року у розмірі 2000 грн., та у березні 2020 року в сумі 1700 грн. При цьому, враховуючи, що з квітня 2020 року ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, розрахунок з цього періоду не повинен здійснюватися за формулою середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості. Також, при розрахунку заборгованості, державним виконавцем не враховано, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2020 року (справа № 336/8103/19) зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з ј частини до 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходу).
Також скаржник зазначав, що державним виконавцем 23 червня 2020 року винесено постанови про накладення штрафу та про звернення стягнення на заробітну плати. При цьому, державним виконавцем було враховано розмір заборгованості визначений саме у розрахунку від 22 червня 2020 року, який складено з порушеннями. За вказаних обставин, зазначені постанови підлягають скасуванню.
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд:
- скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 22 червня 2020 року зроблений державним виконавцем Вознесенівського ВДВС у місті Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненком А.П. у виконавчому провадження ВП №56977455;
- визнати неправомірною бездіяльність вказаного державного виконавця в частині не здійснення обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів щомісячно, нездійснення обчислення розрахунку заборгованості в автоматизованій системі виконавчого провадження, не повідомлення про розрахунок заборгованості боржника та враховуючи ту обставину, що до повноважень суду не входить визначення цього розрахунку, зобов`язати державного виконавця здійснити розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП №56977455 у відповідності до «Інструкції з організації примусового виконання рішень», яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, використовуючи розмір середньої заробітної плати працівника для місцевості зі місцем реєстрації боржника;
- скасувати постанови державного виконавця Вознесенівського ВДВС у місті Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненка А.П. від 23 червня 2020 року про накладення штрафу та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника;
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Вознесенівського ВДВС у місті Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненка А.П. щодо не виконання вимог абзацу першого частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» і не надіслання у встановлений Законом порядок та строк на адресу боржника постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 серпня 2018 року у виконавчому провадженні ВП №56977455 і скасувати вказану постанову; 
- зобов`язати Вознесенівський ВДВС у місті Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вчинити дії у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» і надіслати (передати) матеріали виконавчого провадження по виконанню судового наказу виданого 05 липня 2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі №336/1247/18 за місцем примусового виконання, визначеним ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження».
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати (витрати на правничу допомогу) за рахунок бюджетних асигнувань Вознесенівського ВДВС у місті Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року відмовлено у задоволені скарги.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів щодо боржника ОСОБА_1 здійснено відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції та Сімейного кодексу України.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року та задовольнити його скаргу в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що державним виконавцем не спростовано те, що розрахунок заборгованості від 22 червня 2020 року суперечить додатку 15.4 розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» наказу МУЮ від 02.04.2012 №512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» і такий розрахунок заборгованості не вчиняється виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження щомісячно. Посилання суду першої інстанції на необхідність вирішення спору щодо розміру заборгованості в порядку позовного провадження, на думку скаржника є безпідставним, оскільки у своїй скарзі він не просив суд зобов`язувати виконавця здійснювати ті чи інші примусові заходи. При цьому, вимоги про скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів повинен розглядатись в порядку розділу VII ЦПК України, про що зазначено у постанові Великої палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 201/10328/16-ц).
Крім цього, державним виконавцем не враховано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2020 року яким зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини до 1/6 частини. Також скаржник не погоджується з прийняттям виконавчого листа до виконання саме у Вознесенівський ВДВС, оскільки на території Вознесенівського району м. Запоріжжя він ніколи не проживав. 
У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Вознесенівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненко А.П. просить відмовити у задоволенні позовної заяви в частині скасування Шевченкківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року, відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 . 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 16 квітня 2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ № 336/1247/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 13 березня 2018 року в розмірі ј частини з усіх доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (т. 1а.с. 27).
09 серпня 2018 року стягувач ОСОБА_3 , пред`явила судовий наказ до виконання до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, зазначивши адреси боржника ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 254).
Постановою державного виконавця Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Омельяненка А.П. від 10 серпня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56977455 з виконання судового наказу № 336/1247/18, виданого 05 липня 2018 року (т. 2 а.с. 252-253). 
Звертаючись зі скаргою на дій (бездіяльність) державного виконавця Томюк О.В. посилався на те, що підстав для відкриття виконавчого провадження в Вознесенівському ВДВС м. Запоріжжя у виконавця не було, оскільки боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а проживає з початку 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 . Боржник, зазначивши про те, що державним виконавцем не було перевірено чи підлягає примусовому виконанню лист саме у Вознесенівському відділі, просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Вознесенівського ВДВС у місті Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненка А.П. щодо не виконання вимог абзацу першого частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» і не надіслання у встановлений Законом порядок та строк на адресу боржника постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 серпня 2018 року у виконавчому провадженні ВП №56977455 і скасувати вказану постанову; - зобов`язати Вознесенівський ВДВС у місті Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вчинити дії у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» і надіслати (передати) матеріали виконавчого провадження по виконанню судового наказу виданого 05 липня 2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі №336/1247/18 за місцем примусового виконання, визначеним ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження».
Відмовляючи у задоволенні скарги в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи спростовуються доводи скаржника, крім того, у державного виконавця були відсутні законні підстави для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, вичерпний перелік яких наведено у ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».
Зазначений висновок суду відповідає матеріалам справи та є обґрунтованим. 
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Так, з заяви ОСОБА_3 вбачається, що судовий наказ до виконання нею було пред`явлено до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вказав своє місце перебування та адресу листування у позовній заяві про розірвання шлюбу: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 104-105). Стягувачем також зазначено, що право вибору місця пред`явлення виконавчого документу до виконання належить стягувачу. До зазначеної заяви ОСОБА_3 долучено копію позовної заяви ОСОБА_1 , в якій, окрім адреси реєстрації ОСОБА_1 вказане адресу його місця перебування (ця ж адреса для листування): АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 106-108).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що доводи ОСОБА_1 щодо того, що при прийнятті рішення про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець керувався непідтвердженою інформацією стягувача про зазначення адреси проживання боржник та стягувач при пред`явленні до примусового виконання судового наказу мав право обирати місце відкриття виконавчого провадження або за адресою проживання боржника – Запорізький район, або за адресою реєстрації боржника – Більмацький район, Запорізька область.
Отже, ОСОБА_3 , реалізувала своє право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби. 
Вимоги скарги ОСОБА_1 щодо визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не виконання вимог абзацу першого частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», тобто не надіслання у встановлений Законом порядок та строк на адресу боржника постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 серпня 2018 року у виконавчому провадженні ВП №56977455 також не підлягають задоволенню. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 серпня 2018 року державним виконавцем надіслано 10 серпня 2018 року на адресу боржника: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 251). 
Частиною 1 статті 28 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
При цьому, адресою ОСОБА_1 , зазначеною у виконавчому документі є: АДРЕСА_2 , тобто на адресу, відомості надсилання копії постанови про відкриття провадження на яку відсутні. 
Разом з цим, на копії постанови про відкриття ВП № 56977455 зазначено, що ОСОБА_1 вказану постанову отримав 17 грудня 2018 року, про що також свідчить його підпис (т. 2 а.с. 252-253).
Згідно з ч. 5 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження сторонам, іншим учасникам виконавчого провадження, також адміністрації підприємства, установи, організації, фізичній особі - підприємцю під розписку.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спростування доводів ОСОБА_1 в частині того, що він не був обізнаний про початок примусового виконання, не був обізнаний про місце виконання судового рішення.
Відповідно, не знайшли свого підтвердження доводи скаржника в частині порушення державним виконавцем вимог, встановлених статтею 28 ЗУ «Про виконавче провадження». 
Вірним також є посилання суду першої інстанції на ч. 5 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», якою строк на оскарження рішень та дій виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, встановлено протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
При цьому, в заяві ОСОБА_1 не наведено доводів щодо поважності пропуску строку на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження з 17 грудня 2018 року, тобто з моменту отримання ним вказаної постанови.
Так, залишаючи без задоволення вимогу щодо скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 22 червня 2020 року, зробленого державним виконавцем у виконавчому провадження ВП №56977455, та зобов`язання державного виконавця здійснити оновлений розрахунок заборгованості, суд першої інстанції, крім іншого, зазначив що спір щодо розміру заборгованості за аліментами підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження з дотриманням процедури. 
З вищенаведеним висновком суду першої інстанції колегія погодитись не може. 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
Частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Колегія суддів вважає, що оскільки заявник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може розглядатися у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VIIЦПК України.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц, провадження № 14-192цс18; від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05 серпня 2020 року у справі №464/6206/18, провадження № 61-18142св19.
Тобто, у вказаній категорії справ сторона виконавчого провадження вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах, що узгоджується з пунктом 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 (з відповідними змінами) і підтверджується судовою практикою Верховного Суду.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів підлягають вирішенню судом лише у порядку позовного провадження.
Помилковим є висновок суду і щодо компетентності суду зобов`язувати державного виконавця вчиняти певні дії, так як це не є втручанням у повноваження державного виконавця, а узгоджується із положенням частини другої статті 451 ЦПК України, згідно з яким у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Отже, вимога скарги ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця провести повторний розрахунок заборгованості боржника по сплаті аліментів є правомірною.
Разом з цим, вищезазначене не вплинуло на правильність висновків по суті скарги, оскільки, перевіривши доводи ОСОБА_1 , які він зазначив у скарзі, судом першої та апеляційної інстанції не встановлено порушень державним виконавцем норм під час здійснення розрахунку. 
З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2020 року державним виконавцем сформовано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів щодо боржника ОСОБА_1 , згідно якого, заборгованість боржника станом на травень 2020 року становить 50180,37 грн. (т. 1 а.с. 141).
Вбачається також, що під час розгляду скарги в суді першої інстанції, 31 липня 2020 року, державним виконавцем було здійснено перерахунок заборгованості, в якому враховано посилання ОСОБА_1 на помилки, допущені державним виконавцем під час здійснення розрахунку (т. 1 а.с. 205-206). З оновленого розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на травень 2020 року дорівнювала 49163,98 грн. 
Разом з тим, обґрунтовуючи вимоги щодо скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 22 червня 2020 року, зробленого державним виконавцем у виконавчому провадження ВП №56977455, ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що він зареєстрований в Більмацькому районі Запорізької області, та в період з березня 2018 року по березень 2020 року не був працевлаштований, а отже, розрахунок повинен бути розрахований виходячи із середньої заробітної плати працівника для Більмацького району Запорізької області. 
Проте, вищевказані доводи були перевірені під час вирішення питання щодо правомірності відкриття виконавчого провадження у Вознесенівському ВДВС, а отже державним виконавцем обґрунтовано при розрахунку заборгованості взято дані щодо розміру середньої заробітної плати одного штатного працівника по Запорізькій області, а не по Більмацького району Запорізькій області.
Доводи ОСОБА_1 щодо неправомірного неврахування виконавцем під час здійснення розрахунку рішення, яким зменшено розмір стягнутих аліментів, також не можуть бути прийняті до уваги.
Так, дійсно, з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2020 року (справа № 336/8103/19), вбачається, що судом зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини до 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходу) але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття (т. 2 а.с. 196-198). 
Відповідно до частини 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Проте, доводи скаржника, що він повідомляв державного виконавця про те, що ним надано копію вказано рішення державному виконавцю матеріалами справи не підтверджено, тоді як обов`язок щодо повідомлення про зміну способу і порядку виконання рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено саме на сторін виконавчого провадження.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що долучає відповідні докази до апеляційної скарги, протем, у додатках до апеляційної скарги вони також відсутні.
Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що боржником державному виконавцю не надавалась копія рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2020 року, у зв`язку із чим здійснюючи розрахунок заборгованості по аліментам виконавець вірно виходив із розміру саме ј частини від усіх доходів боржника. 
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги в частині скасування розрахунку заборгованості аліментів від 22 червня 2020 року, та зобов`язання державного виконавця здійснити оновлений розрахунок заборгованості.
Доводи скаржника щодо обчислення розрахунку заборгованості державним виконавцем не в автоматизованій системі виконавчого провадження, не здійснення обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів щомісячно,не підтверджені жодними доказами, та спростовано судом першої інстанції, у зв`язку з чим, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому колегія враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Залишаючи без задоволення вимоги щодо скасування постанови державного виконавця Вознесенівського ВДВС у місті Запоріжжі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Омельяненко А.П. від 23 червня 2020 року у ВП №56977455 про накладення штрафу та скасування постанови від 23 червня 2020 року у виконавчому провадженні ВП №56977455 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, суд першої інстанції керувався тим, що вказані постанови державним виконавцем було скасовано самостійно, що також підтверджено матеріалами справи, а саме постановою про скасування процесуального документу (т. 2 а.с. 207-208).
З огляду на встановлені фактичні обставини та вимоги закону колегія суддів не встановила порушень судом першої інстанції під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не впливають на законність судового рішення у справі, яке ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року по цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 29 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: