20.04.21
22-ц/812/348/21
Провадження № 22-ц/812/348/21

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 квітня 2021 року м. Миколаїв
справа № 467/212/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Данилової О.О.,
із секретарем судового засідання Пасечнюк І.П.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухваленого 07 жовтня 2020 року під головуванням судді Догарєвої І.О., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене 16 жовтня 2020 року, у цивільній справі 
за позовом 
ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позивач зазначав, що протягом 2017-2018 років ОСОБА_1 неодноразово отримував від нього в борг грошові кошти під 4 % щомісяця за власноруч написаними ним розпискам, а саме:
від 21 жовтня 2017 року – кошти в розмірі 30000 грн строком до 21 жовтня 2018 року;
від 25 квітня 2017 року – кошти в розмірі 30000 грн строком до 25 жовтня 2017 року; 
від 24 липня 2018 року – кошти в розмірі 20000 грн строком до 21 грудня 2018 року;
від 04 вересня 2018 року – кошти в розмірі 25000 грн строком до 08 жовтня 2018 року;
від 17 серпня 2018 року – кошти в розмірі 50000 грн строком до 21 жовтня 2018 року;
від 06 квітня 2018 року – кошти в розмірі 20000 грн строком до 08 вересня 2018 року;
Посилаючись на те, що відповідач боргові зобов`язання за зазначеними розписками у визначені строки не виконав, грошові кошти не повернув, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 235122,66 грн, з яких 175000 грн сума боргу, проценти – 33079,99 грн, сума інфляції – 19165 грн та три процента річних – 7877,67 грн., а саме: 
за розпискою від 25 квітня 2017 року – сума боргу в розмірі 30000 грн, проценти в розмірі 4% щомісяця - 7320 грн, інфляційне збільшення боргу - 5160,00 грн, три проценти річних від прострочених сум - 2088,49 грн;
за розпискою від 21 грудня 2017 року – сума боргу в розмірі 30000 грн, проценти в розмірі 4% щомісяця - 12 160 грн, інфляційне збільшення боргу - 4680,00 грн, три проценти річних від прострочених сум - 1198,36 грн;
за розпискою від 06 квітня 2018 року – сума боргу в розмірі 20000 грн, проценти в розмірі 4% щомісяця - 4133,33 грн, інфляційне збільшення боргу - 2100 грн, три проценти річних від прострочених сум - 869,59 грн;
за розпискою від 24 липня 2018 року – сума боргу в розмірі 20000 грн, проценти в розмірі 4% щомісяця - 4000 грн, інфляційне збільшення боргу - 1000 грн., три проценти річних від прострочених сум - 698,63 грн;
за розпискою від 17 серпня 2018 року – сума боргу в розмірі 50000 грн, проценти в розмірі 4% щомісяця - 4333,33 грн, інфляційного збільшення боргу - 4150 грн, три проценти річних від прострочених сум - 1997,26 грн;
за розпискою від 04 вересня 2018 року – сума боргу в розмірі 25000 грн, проценти в розмірі 4% щомісяця - 1133,33 грн, інфляційного збільшення боргу 2075 грн, три проценти річних від прострочених сум - 1025,34 грн.
Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2020 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 235122,66 грн, що включає заборгованість: 
за розпискою від 25 квітня 2017 року – борг в розмірі 30000 грн., проценти за розпискою в розмірі 4% щомісяця 7 320 грн., інфляційне збільшення боргу 5 160 грн., три проценти річних від прострочених сум 2 088,49 грн.;
за розпискою від 21 грудня 2017 року – борг в розмірі 30000 грн., проценти за розпискою в розмірі 4% щомісяця 12 160 грн., інфляційне збільшення боргу 4 680 грн., три проценти річних від прострочених сум 1 198,36 грн.;
за розпискою від 06 квітня 2018 року – борг в розмірі 20000 грн., проценти за розпискою в розмірі 4% щомісяця 4 133,33 грн., інфляційне збільшення боргу 2 100 грн., три проценти річних від прострочених сум 869,59 грн.;
за розпискою від 24 липня 2018 року – борг в розмірі 20000 грн., проценти за розпискою в розмірі 4% щомісяця 4 000 грн., інфляційне збільшення боргу 1 000 грн., три проценти річних від прострочених сум 698,63 грн.;
за розпискою від 17 серпня 2018 року – борг в розмірі 50000 грн., проценти за розпискою в розмірі 4% щомісяця 4 333,33 грн., інфляційне збільшення боргу 4 150 грн., три проценти річних від прострочених сум 1 997,26 грн.;
за розпискою від 04 вересня 2018 року – борг в розмірі 25000 грн., проценти за розпискою в розмірі 4% щомісяця 1 133,33 грн., інфляційне збільшення боргу 2 075 грн., три проценти річних від прострочених сум 1 025,34 грн. Крім того, суд розподілив судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні в матеріалах справи розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань, свідчать про існування між сторонами саме ряду укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладання договорів, але й факту передачі грошових коштів позичальнику. Суд погодився з розрахунками позивача, оскільки останнім заборгованість за процентами за користування позикою розрахована виходячи із встановленого договорами розміру процентів у межах строку дії договорів, вірно враховані індекс інфляції та 3 % річних та вірно розрахований період прострочення грошового зобов`язання за кожною розпискою. Відповідач борг не повернув. 
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення, порушення судом норм матеріального права, просив скасувати рішення та призначити новий розгляд в Арбузинському районному суді Миколаївської області. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд розглянув справу формально, без ретельного з`ясування всіх обставин справи та застосування тих норм права, які повинні застосовуватись при розгляді подібних справ. Суд мав би з`ясувати чи насправді між сторонами укладався договір позики чи мали місце інші цивільно-правові домовленості. Насправді, між сторонами фактично існував договір про сумісну діяльність. Позивач мав грошові кошти, а відповідач мав сільськогосподарську техніку, досвід вирощування врожаїв та кілька ділянок орендованої землі. Згідно їх домовленості позивач вносив свою частку грошима, а відповідач придбавав дизельне паливо для техніки та посівний матеріал. Іноді це придбавав сам позивач, а іноді проводив обробіток землі. Всі вкладені кошти йшли на вирощування врожаю з метою отримання прибутку та розподілу між ними. Це була сумісна діяльність, за якої відповідач отримував кошти і зобов`язався їх повернути після збору врожаю, що підтверджується наданими розписками. Крім того, відповідачем порушений строк позовної давності при нарахуванні відсотків. Суд не звернув уваги на розрахунок суми боргу, а тому постановив незаконне рішення.
На вказану апеляційну скаргу відзиву не надійшло.
В судове засідання апеляційного суду відповідач не з`явився. Як видно з повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а. с. 168), відповідач своєчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково, з таких підстав.
Так, судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 квітня 2017 року, 21 грудня 2017 року, 06 квітня 2018 року, 24 липня 2018 року, 17 серпня 2018 року та 04 вересня 2018 року були укладені договори позики на загальну суму 175000 грн, що підтверджується відповідними розписками, а саме: від 25 квітня 2017 року на суму 30000 грн до 25 жовтня 2017 року зі сплатою 4 % щомісяця, від 21 грудня 2017 року на суму 30000 грн до 21 жовтня 2018 року зі сплатою 4 % щомісяця, від 06 квітня 2018 року на суму 20000 грн до 08 вересня 2018 року зі сплатою 4 % щомісяця, від 24 липня 2018 року на суму 20000 грн до 21 грудня 2018 року зі сплатою 4 % щомісяця, від 17 серпня 2018 року на суму 50000 грн до 21 жовтня 2018 року зі сплатою 4 % щомісяця, від 04 вересня 2018 року на суму 25000 грн до 08 жовтня 2018 року зі сплатою 4 % щомісяця.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України встановлено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2020 року у справі № 552/6989/16-ц.
За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого вищезазначеними розписками, факт власноручного підписання яких та отримання спірних сум фактично не заперечував, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув.
Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами насправді існував договір про сумісну діяльність, а не договір позики, є необґрунтованими, оскільки не відповідають змісту наявних в матеріалах справи розпискам. 
Як зазначалося вище, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Наявні в матеріалах справи розписки підтверджують факт укладення між сторонами саме договору позики та отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, які позичальник не виконав.
ОСОБА_1 не надав підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів. Вказані розписки містять лише відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема, для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладену у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц не підлягають застосуванню у цій справі, так як встановлені обставини у зазначених справах є різними.
Так, у справі № 369/3340/16-ц суди дійшли висновку про недоведеність виникнення між сторонами правовідносин, характерних для договору позики, а саме щодо передачі грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернути. Суди, дослідивши зміст розписки дійшли висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів у будь-який день. При цьому судами встановлено, що згідно з розпискою відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти у сумі 18 000 гривень після продажу земельної ділянки, а не повернути отриману у борг суму коштів.
Визначаючи розмір заборгованості суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що стягненню підлягає сума не повернутої позики, відсотки за користування цими грошима в межах строку, на який вони були надані, а також 3 % річних за весь час прострочення та заборгованість з врахуванням індексу інфляції. 
При цьому суд правильно визначив розмір заборгованості за позикою на загальну суму 175000 грн, та по відсоткам за користування коштами, в межах строку, на який надана позика, в загальному розмірі 33079,99 грн, а також розмір 3 % річних – 7877,67 грн. 
Розрахунок боргу по відсоткам за користування коштами, в межах строку, на який надана позика, відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц. 
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховані зазначені висновки Верховного Суду не заслуговують на увагу.
Водночас, розраховуючи заборгованість з врахуванням індексу інфляції, яка підлягають стягненню з ОСОБА_1 , та погоджуючись з розрахунком позивача, суд не звернув належної уваги на те, що позивач не правильно визначив період, за який має бути проведено такий розрахунок.
Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19.
Між тим, позивачем помилково визначені інфляційні втрати по усіх розписках, оскільки розрахунок проведено за період прострочення, починаючи з місяця, у якому мав бути здійснений платіж, замість наступного за цим місяцем, окрім розписки від 04 вересня 2018 року, в якому період прострочення визначений вірно, однак розмір інфляційних втрат за цей період не відповідає дійсному розрахунку.
Отже, по розписці від 25 квітня 2017 року (строк до 25 жовтня 2017 року) інфляційні втрати за період прострочення з листопада 2017 року по лютий 2020 року з урахуванням сукупного індексу інфляції становлять 4890 грн ((30000х1,163)-30000);
по розписці від 21 грудня 2017 року (строк до 21 жовтня 2018 року) інфляційні втрати за період прострочення з листопада 2018 року по лютий 2020 року з урахуванням сукупного індексу інфляції становлять 1890 грн ((30000х1,063)-30000);
по розписці від 06 квітня 2018 року (строк до 08 вересня 2018 року) інфляційні втрати за період прострочення з вересня 2018 року по лютий 2020 року з урахуванням сукупного індексу інфляції становлять 2020 грн ((20000х1,101)-20000);
по розписці від 24 липня 2018 року (строк до 21 грудня 2018 року) інфляційні втрати за період прострочення з січня 2019 року по лютий 2020 року з урахуванням сукупного індексу інфляції становлять 800 грн ((20000х1,040)-20000);
по розписці від 17 серпня 2018 року (строк до 21 жовтня 2018 року) інфляційні втрати за період прострочення з листопада 2018 року по лютий 2020 року з урахуванням сукупного індексу інфляції становлять 3150 грн ((50000х1,063)-50000);
по розписці від 04 вересня 2018 року (строк до 08 жовтня 2018 року) інфляційні втрати за період прострочення з жовтня 2018 року по лютий 2020 року з урахуванням сукупного індексу інфляції становлять 2025 грн ((25000х1,081)-25000).
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 230732,66 грн, яка включає заборгованість:
за розпискою від 25 квітня 2017 року – борг в розмірі 30000 грн, проценти - 7320 грн, інфляційні втрати - 4890 грн, три проценти річних - 2088,49 грн;
за розпискою від 21 грудня 2017 року – борг в розмірі 30000 грн, проценти - 12160 грн, інфляційні втрати - 1890 грн, три проценти річних – 1198,36 грн;
за розпискою від 06 квітня 2018 року – борг в розмірі 20000 грн, проценти - 4133,33 грн, інфляційні втрати – 2020 грн, три проценти річних - 869,59 грн;
за розпискою від 24 липня 2018 року – борг в розмірі 20000 грн, проценти - 4000 грн, інфляційні втрати - 800 грн, три проценти річних - 698,63 грн;
за розпискою від 17 серпня 2018 року – борг в розмірі 50000 грн, проценти - 4333,33 грн, інфляційні втрати - 3150 грн., три проценти річних - 1997,26 грн;
за розпискою від 04 вересня 2018 року – борг в розмірі 25000 грн, проценти - 1133,33 грн, інфляційні втрати - 2025 грн, три проценти річних від прострочених сум - 1025,34 грн.
Оскільки суд першої інстанції не звернув на це належної уваги, рішення суду підлягає зміні на підставі пункту 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, із зменшенням розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, з 235122,66 грн до 230732,66  грн.
Також рішення підлягає зміні в частині розподілу судових витрат на підставі частини 13 статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, з урахуванням судових витрат, сплачених позивачем при подачі позовної заяви – 2351,23 грн., та сплачених відповідачем при подачі апеляційної скарги – 3526,84 грн., а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги (пропорційність задоволених позовних вимог – 98,13% та задоволених вимог апеляційної скарги – 1,87%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця суми судового збору, яку покладено на кожну із сторін, у розмірі 2241 грн. 37 коп. (2307,32 – 65,95).
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2020 року змінити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 230732,66 грн, а також судовий збір у розмірі 2241,37 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	І.В. Лівінський  	
Судді	Т.Б. Кушнірова   О.О. Данилова	

Повне судове рішення складене 20 квітня 2021 року.