УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/151/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О. 
Категорія 16 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

                       головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Миніч Т.І.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №278/151/20 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання незаконним рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та встановлення порядку користування земельною ділянкою
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області та міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. Просила: визнати незаконним рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 15 травня 2015 року та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1820836800:02:002:0453; встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток у будинковолодінні із земельною ділянкою площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд згідно з додатком №2 висновку експертного дослідження №448/19 за наслідками проведення земельно-технічного дослідження від 28 грудня 2019 року.
Позов обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 за договором дарування від 22 листопада 1996 року отримала у дар 67/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Співвласником 33/100 ідеальних частин зазначеного житлового будинку є ОСОБА_2 . Порядок користування земельною ділянкою не був визначений, домовленості про користування ділянкою відповідно до розміру часток у праві спільної власності між співвласниками також не було. У липні 2019 року, маючи на меті приватизувати частину земельної ділянки, ОСОБА_1 звернулася до Станишівської сільської ради про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У сільській раді їй було вказано зазначити розмір земельної ділянки - 0,1250 га. Рішенням від 26 вересня 2019 року №946 сільська рада надала їй дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою. У подальшому ОСОБА_1 звернулася до ТзОВ «Підприємство «Житомирземпроект» для розроблення технічної документації. Ознайомившись із наданими документами, даними публічної кадастрової карти та обмірявши земельну ділянку, товариство встановило, що фактичний порядок користування земельною ділянкою не відповідає ідеальним часткам співвласників у домоволодінні. ОСОБА_1 фактично користується земельною ділянкою на 0,0539 га менше, а ОСОБА_2 – на 0,0539 га більше, якщо виходити з розмірів ідеальних часток співвласників у спільній власності на домоволодіння. У зв`язку із приватизацією ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2058 га з грубим порушенням норм законодавства ТзОВ «Підприємство «Житомирземпроект» відмовило ОСОБА_1 у розробленні технічної документації із землеустрою. Земельний реєстратор також не може зареєструвати право власності за ОСОБА_1 на виділену земельну ділянку, яка не відповідає розміру належної останній частки. Рішенням Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 15 травня 2015 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,2100 га за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, сільська рада не звернула уваги на приписи ст.121 ЗК України, відповідно до яких на один житловий будинок виділяється земельна ділянка площею не більше 0,25 га. У подальшому відповідач без погодження та згоди ОСОБА_5 розробив проект землеустрою на зазначену ділянку площею 0,2058 га та ділянці присвоєно кадастровий номер 1822086800:02:002:0453. Вважає, що Станишівська сільська рада незаконно надала ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а у подальшому незаконно погодила проект землеустрою, яким грубо порушила право ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки відповідно до розміру частки у спільній власності. 

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року в задоволення позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Наполягає на тому, що дана справа має для неї виняткове значення, а тому суд першої інстанції помилково відніс таку до категорії малозначних і безпідставно розглянув її у спрощеному провадженні без виклику сторін. Суд першої інстанції послався на те, що у зв`язку із введеним надзвичайним станом нагальності проведення судового засідання немає, хоча надзвичайного стану ніхто не вводив, а на території України діють лише обмежувальні заходи. Її представник 16 березня 2020 року направляла суду відповідь на відзив на позовну заяву, яку суд отримав 17 березня 2020 року, але у рішенні суд помилково зазначив про відсутність такої. Вважає, що суд безпідставно не прийняв висновок земельно-технічної експертизи як належний доказ, не звернув уваги на положення ст.121 ЗК України, ДБН та відсутність домовленості про користування земельною ділянкою відповідно до розміру часток у праві спільної власності. Відповідно до частини першої ст.121 ЗК України у селах на один житловий будинок не більше 0,25 га, а згідно з частиною четвертою ст.88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння та користування частини спільної земельною ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Суд вищевказані норми земельного законодавства до уваги не прийняв. Із 0,25 га можливих для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) вже приватизовано 0,2058 га земельної ділянки, а їй ( ОСОБА_1 ) залишається 0,0442 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вона не претендує на земельну ділянку ОСОБА_2 , а лише - на частину земельної ділянки, яка має їй належати відповідно до закону, що відповідає розміру належної їй частки. ОСОБА_4 в порушення норм земельного законодавства розробив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності загальною площею 0,2058 га для будівництва та обслуговуванні житлового будинку, господарських будівель і споруд без погодження із нею та її згоди, яка повинна бути у письмовому вигляді та нотаріально погоджена, вищевказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1822086800:02:002:0453. Окрім того, договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Також у порушення норм чинного законодавства міськрайонне управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області неналежно перевірило документи ОСОБА_2 та внесло до реєстру інформацію про те, що розмір частки у спільній власності земельної ділянки становить 1/1, але такий факт судом першої інстанції навіть не розглядався та був грубо проігнорований, хоча у позовній заяві про це йдеться та вимоги такою підставою обґрунтовані.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити позивачу в задоволенні її вимог. Вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим. У підтвердження своєї позиції посилається на те, що відповідно до постанови КМ України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» карантин продовжено до 11 травня 2020 року та діє надзвичайна ситуація. Зазначає також про те, що ним та його покійними родичами було зроблено кілька прибудов та добудов будинку та інших споруд в домоволодінні, які не враховані. Якщо їх врахувати, що ідеальна частка ОСОБА_1 у документах значно зменшиться. Вона користується тією частиною будинку та земельної ділянки, які придбала у минулих власників. Після отримання у дар (насправді купівлі) 67/100 ід.ч. житлового будинку скаржниця жодних будівельних робіт не проводила. Натомість він добудував гараж, майстерню, літню кухню загальною площею 170 кв.м. За таких обставин, проведення технічної інвентаризації та перерахування ідеальних часток житлового будинку необхідне та має значення для правильного вирішення земельного питання, але інвентаризація може бути проведена лише за спільною згодою співвласників, на яку ОСОБА_1 згоди не надає.

Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористалися. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що твердження позивача про те, що за домоволодінням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , закріплена для будівництва земельна ділянка загальною площею 0,25 га не підтверджено жодними доказами, а вказівка органу місцевого самоврядування на орієнтовний розмір земельної ділянки в обсязі 0,125 га не є доказом закріплення площі за даним домоволодінням. За таких обставин, питання визначення обсягу землекористування відповідно до розміру часток співвласників у домоволодінні є передчасним, а висновок експертизи не прийнятний до уваги. Крім того, ОСОБА_2 отримав у власність спірну земельну ділянку в порядку спадкування у 2019 році, а не у 2015 році та відсутність виділу часток у домоволодінні в натурі лише підкреслює правильність висновків про відсутність підстав для задоволення позову наразі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі №569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року в справі №910/3907/18, від16 лютого 2021 року в справі №910/2861/18.

Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Так, позивач просила визнати незаконним рішення Станишівскої сільської ради Житомирського району Житомирської області від 15 травня 2015 року. 

Разом із тим, рішенням Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 15 травня 2015 року «Про надання дозволу громадянам на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, які перебувають в їх користуванні» наданий дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, які перебували в його користуванні, орієнтовною площею 0,2700 га, у тому числі: 0,2100 га – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ; 0,0600 га – для ведення особистого селянського господарства в с.Станишівка. Водночас у рішенні сільської ради ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до суб`єктів господарювання, які є виконавцями робіт з землекористування, замовити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та подати на розгляд і затвердження в сільську раду.

За приписами частини дев`ятої ст.118 ЗК України, яка діяла у такій редакції на час виникнення спірних правовідносин, орган місцевого самоврядування, який передавав земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом – після отримання позитивного висновку такої експертизи) вирішував питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Отже, за наслідками розгляду питання орган місцевого самоврядування мав право прийняти одне із таких рішень: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати земельну ділянку у власність; відмовити у передачі земельної ділянки у власність; залишити клопотання без розгляду.

Виходячи із аналізу земельного законодавства, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка перебувала в користуванні, є одним із етапів порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, який у подальшому потребує прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність. Тобто, надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою саме по собі ще не тягне набуття громадянином права власності та у подальшому потребує затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яке тягне набуття громадянином земельної ділянки у власність.

У листі Станишівської сільської ради №12-02/2940 зазначається про те, що за спільним домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , закріплений наступний розмір земельної ділянки: у приватній власності ОСОБА_2 (спадкоємця ОСОБА_4 ) перебуває земельна ділянка за кадастровим номером 1822086800:02:002:0453 із цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,2058 га; за ОСОБА_1 рахується (перебуває у користуванні) земельна ділянка орієнтовною площею 0,1250 га з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с.207 т.1). Повідомлено, що рішення Станишівської сільської ради про затвердження землевпорядної документації із землеустрою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , передано до архівного сектору Житомирської районної державної адміністрації.

Отже, визнання незаконним рішення сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок не є ефективним способом захисту, оскільки не породжує скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822086800:02:002:0453, а у даній справі вимоги відносно рішення органу місцевого самоврядування, яким затверджено ОСОБА_4 землевпорядну документацію із землеустрою за адресою: АДРЕСА_1 , не заявлені. Також у матеріалах справи відсутнє рішенні суду про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про затвердження землевпорядної документації із землеустрою або письмові докази про те, що орган місцевого самоврядування відмовив у передачі спірної земельної ділянки у власність або залишив клопотання без розгляду. Навіть позитивне вирішення судом вимоги про визнання незаконним рішення Станишівської сільської ради від 15 травня 2015 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не призведе до відновлення права без визнання незаконним у судовому порядку рішення органу місцевого самоврядування про затвердження землевпорядної документації із землеустрою та надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 .

Не визнавалося у судовому порядку недійсним й свідоцтво про право на спадщину за законом, яке 03 грудня 2019 року видане приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. відповідно до договору про поділ спадщини від 06 жовтня 2016 року спадкоємцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його сину ОСОБА_2 , який є відповідачем у даній справі. Так, свідоцтво про право на спадщину за законом видане на земельну ділянку із кадастровим номером 1822086800:02:002:0453 площею 0,2058 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано в державному реєстру речових прав на нерухоме майно 27 листопада 2019 року, номер запису про право власності:34411980 (а.с.84 т.1). Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, за яким відповідач ОСОБА_2 успадкував спірну земельну ділянку від свого батька ОСОБА_4 , також у даній справі не заявлялася, а тому при чинному свідоцтві про право на спадщину за законом від 03 грудня 2019 року вимога про встановлення нового порядку користування спірною земельною ділянкою є передчасною.

Обставина, що ОСОБА_1 , начебто, не погоджувала меж земельної ділянки не доведена. Як слідує із протоколу погодження меж земельної ділянки від 05 червня 2015 року у графі «суміжні землекористувачі» біля прізвища ОСОБА_1 міститься підпис (а.с.140 т.1). Проте, дана обставина не є вирішальною при розгляді даного спору. За правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року в справі №580/168/16-ц, непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Тим більше, що я к зазначалося вище, вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку не заявлена. 

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, у даному випадку не можна вважати обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, приймаючи до уваги заявлені позовні вимоги, жодна із яких не віднесена до тих, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, що узгоджується із положеннями частини четвертої ст.274 ЦПКУ України. 

Із огляду на зміст заявлених позовних вимог, виходячи із засад диспозитивності здійснення цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та додаткового правового обґрунтування не потребують, а тому відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції колегія суддів апеляційного залишає без змін.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно мітити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: