П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/14462/20	
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.
суддів: Танасогло Т.М. ,  Єщенка О.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року по справі № 420/14462/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження у виплаті пенсії починаючи з 01.03.2018 року, 01.07.2018 року, 01.12.2018 року, 01.07.2019 року, 01.12.2019 року, 01.07.2020 року, 01.09.2020 року, 01.10.2020 року, 01.11.2020 року, 01.12.2020 року ОСОБА_1 максимальним розміром; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області в подальшому на постійній основі, без обмеження будь-яким строком виплачувати пенсію пенсіонеру ОСОБА_1 у розмірі, що повинен відповідати підсумку пенсії з надбавки, доплати, підвищення, цільової грошової допомоги, індексації та інших доплат до пенсії, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи без обмеження максимальним розміром на умовах та відповідно до діючого законодавства України; 
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь пенсіонера ОСОБА_1 недоплачену суму пенсійних виплат у розмірі 17997,82 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що положення ч.7 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо встановлення максимального розміру пенсії втратили чинність, а тому, на думку позивача, військовим пенсіонерам пенсія повинна виплачуватися без обмеження максимальним розміром, тобто в розмірі її фактичного нарахування. 
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважало, що заявлені до нього ОСОБА_1 позовні вимоги є необгрунтованими, оскільки позивачем не вказано з якої саме дати він вважає необхідним здійснити перерахунок і виплату призначеної пенсії без обмеження максимальним розміром. Також, суб`єкт владних повноважень вказував, що пенсію позивачу призначено довічно, яка виплачується відповідно до положень чинного законодавства, у зв`язку з чим позовна вимога про її виплату в подальшому спрямована на майбутнє. Натомість, приписами КАС України не передбачено захисту адміністративним судом прав та інтересів громадян на майбутнє, якщо на день розгляду справи вони ще не порушені та спору з даного приводу не виникало. Крім того, починаючи з 01.01.2018р. згідно із ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. До того ж, відповідач зазначає, що обмежена максимальним розміром пенсія з 01.01.2018р. складала 13730грн., з 01.01.2019р. – 14970грн., з 01.01.2020р. – 16380грн., водночас, розмір пенсії позивача за вказані періоди становив 25461,06грн.  Отже, на думку Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, твердження позивача про обмеження його пенсії максимальним розміром у 10 прожиткових мінімумів не відповідають дійсності, оскільки її розмір значно перевищує установлені обмеження. Також, на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2020р. по справі №420/2130/20, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020р., відповідно до п. «а» ст.21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії №4385, суб`єктом владних повноважень 25.08.2020р. проведено перерахунок пенсії з 01.01.2016р. по 01.10.2017р. в розмірі 60%, з 01.10.2017р. в розмірі 80% відповідних сум грошового забезпечення без обмеження граничного розміру. У зв`язку з чим, з урахуванням основного розміру пенсії в сумі 19864,21грн., збільшення основного розміру пенсії 25% - 4966,05грн., підвищення пенсії особі з інвалідністю ІІ групи, яка втратила працездатність – 684,80грн., щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття – 50грн., пенсії за особливі заслуги перед Україною – 530,72грн. та з урахуванням розміру пенсії без обмеження з 01.10.2017р., розмір пенсії позивача з 01.09.2020р. становить 25461,06грн. З огляду на те, що з 01.01.2018р. відбулися зміни в грошовому забезпеченні позивача йому збережено рзмір раніше призначеної пенсії, тобто 25461,06грн. На думку відповідача, позовна вимога щодо виплати розрахованої позивачем суми доплати в розмірі 17997грн. не підлягає задоволенню, оскільки судом не може установлюватися конкретна сума доплати, з огляду на те, що вказане є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. 
Скориставшичь наданим приписами чинного законодавства правом позивачем до суду першої інстанції подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідачем у відзиві не спростовано твердження та аргументи позивача стосовно суті позовних вимог, а наведені доводи не відповідать приписам чинного законодавства. Зокрема, позивач стверджував, що з 01.01.2016р. Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області постійно здійснює перешкоди, протиправні дії намагаючись порушити його право на отримання пенсії в повному розмірі. При цьому, зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. На думку ОСОБА_1 , його пенсія не має постійного розміру і в подальшому буде змінюватися шляхом збільшення як того вимагають положення Закону України «Про Державний бюджет». Також, позивач наголошує, що за результатами перевірки математичного розрахунку його пенсії, наведеного відповідачем у відзиві, загальна її сума повинна становити 26095,48грн., а не 25461,06грн. Як зазначає позивач, його перерахунок пенсії урегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016р. №260, а не постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2018р. №704. Крім того, суд має право зобов`язати державний орган вчинити конкретні дії.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року по справі №420/14462/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності максимальним розміром.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності без обмеження її максимального розміру з 01.03.2018 року з урахуванням раніше виплачених сум. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 окружний адміністративний суд вказав, що позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в подальшому на постійній основі, без обмеження будь-яким строком виплачувати пенсію пенсіонеру ОСОБА_1 у розмірі, що повинен відповідати підсумку допомоги, індексації та інших доплат до пенсії, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи без обмеження максимальним розміром на умовах та відповідно до діючого законодавства України стосуються правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому. Крім того, розрахунок суми пенсії, яка підлягає виплаті віднесено до повноважень відповідача, як органу, який нараховує та виплачує таку пенсію.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 18.02.2021р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 до суду подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що окружним адміністративним судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а тому, позивач просить спірне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що судом першої інстанції не враховано у чому саме полягають причини виникнення спору. Зокрема, ОСОБА_1 стверджує, що відповідачем нараховується пенсія з урахуванням щоквартального зросту прожиткового мінімуму, а фактично виплачується одна незмінна сума, що є меншою ніж нараховані. На думку позивача, окружний адміністративний суд неправомірно вийшов за межі позовних вимог не усунувши причин, які породжували спір між позивачем та відповідачем, у зв`язку з чим, у даному випадку, захист прав ОСОБА_1 не є ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Також, позивач стверджує, що ГУ ПФУ в Одеській області систематично ігнорує вимоги постанов та рішень суду, створюючи штучні перешкоди, шляхом обмеження у виплаті пенсії в повному, нарахованому розмірі. Отже, у ОСОБА_1 були усі підстави просити суд зобов`язати відповідача виплачувати пенсію на постійній основі, а не виплатити її як зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції. Як стверджує позивач, до позовної заяви він надавав розрахунок, який зроблено з урахуванням отриманих від відповідача перерахунків пенсій, а тому в суду першої інстанції був відсутній обгрунтвоаний сумнів щодо достовірності суми заборгованості. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникало б необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення. Крім того, окружним адміністративним судом не враховано приписи ч.2 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тобто не вказано про обов`язкове нарахування компенсації втрати частини доходів.
Відповідачем – ГУ ПФУ в Одеській області до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, зміст якого повністю дублює зміст відзиву на позовну заяву (а.с.64-67, а.с.141-144).
У наданих до апеляційного суду письмових поясненнях на відзив позивач зазначає, що викладений в ухвалі Одеського окружного адміністартвиного суду від 16.10.2020р. по справі №420/2130/20 висновок відповідач трактує зовсім не так, як зазначено в судовому рішенні. Також, ОСОБА_1 стверджує, що загальна сума пенсії повинна складати 26095,78грн., а не 25461,06грн. З урахуванням абз.3 ст.52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсії проводиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія, а тому є хибними посилання відповідача на те, що у випадку, коли в рішенні суду не визначено кінцевої дати періоду за який слід здійснити перерахунок пенсії, виплата за рішенням судів, якими зобов`язано органи Пнсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження строком продовжується до внесення змін до норм законодавства, яким керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 27.08.2015р. ОСОБА_1 , з урахуванням положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», призначено пенсію по інвалідності.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2020р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020р. по справі №420/2130/20, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, викладену у листі   №1488-1331/Л-02/8-1500/20 від 02.03.2020 року, у здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2016 року по 01.10.2017 року до 3-ї групи інвалідності і з 01.10.2017 року до 2-ої групи інвалідності у відповідності до довідки №4385 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від загальної суми 24830,26грн.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести у відповідності до п. а ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (виходячи з 60 відсотків грошового забезпечення) перерахунок призначеної пенсіонеру ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2016 року по 01.10.2017 року у відповідності до довідки №4385 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від загальної суми 24830,26 грн. і провести у відповідності до п. а ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (виходячи з 80 відсотків грошового забезпечення) перерахунок призначеної пенсії з 01.10.2017 року у відповідності до довідки №4385 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії від загальної суми 24830,26 грн. з виплатою різниці в пенсії за минулий час з 01.01.2016 року по день проведення такого перерахунку без обмеження граничного розміру.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою від 25.08.2020р. щодо надання належним чином засвідчених перерахунків пенсії, розрахунків виплати різниці в пенсії за минулий час з 01.01.2016р.  по день проведення такого перерахунку без обмеження гриничного розміру.
За наслідками розгляду вказаного звернення ОСОБА_1 від 25.08.2020р., Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на адресу позивача надіслано лист від 08.09.2020р. №8049-7872/Л-02/8-1500/20, у якому зазначено, що на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2020р., залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020р. по справі №420/2130/20, ОСОБА_1 25.08.2020р. проведено перерахунок пенсії, у зв`язку з чим покладені судом зобов`язання виконано в повному обсязі.
Не погодившись з відповіддю ГУ ПФУ в Одеській області, викладеною в листі від 08.09.2020р. №8049-7872/Л-02/8-1500/20, ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області подано скаргу від 14.09.2020р. щодо проведення службового розслідування, сплати невиплаченої суми пенсії, проведення зміни у розрахунку на доплату боргу за несвоєчасну виплату пенсії, надіслання належним чином засвідчених копій перерахунків пенсії.
За результатами розгляду вищеозначеної скарги, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 надіслано лист від 28.09.2020р. №8841-8665/Л-02/8-1500/20, яким адреста повідомлено, що покладені судом зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області виконано в повному обсязі, у порядку, установленому чинним законодавством та в межах повноважень, у зв`язку з чим підстави для проведення службової перевірки відсутні, з огляду на відсутність у діях державних службовців порушень норм чинного законодавства.
Колегією суддів з`ясовано, що у подальшому ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою від 06.11.2020р. щодо сплати на його користь нарахованої, але не виплаченої частини пенсії за період з 01.03.2018р., 01.07.2018р., 01.12.2018р., 01.07.2019р., 01.12.2019р., 01.07.2020р., 01.09.2020р., 01.10.2020р., 01.11.2020р. у розмірі 17322,63грн.
Також, в означеному зверненні зазначено, що при подальшій виплаті пенсії на постійній основі, пенсіонеру ОСОБА_1 не обмежувати її максимальний розмір, який повинен відповідати підсумку пенсії з надбавками, доплатами та підвищеннями, ураховуючи зміни прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що приймаються Законом України «Про Державний бюджет». 
20.11.2020р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 надіслано лист №1500-1508-8/92245, яким адресата повідомлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2020р. установлено з 01.10.2017р. провести перерахунок пенсії без обмеження максимального розміру, тому максимальний розмір визначено на зазначену дату.
Відповідно до наявних у матеріалах спарви перерахунків пенсії від 25.08.2020р., від 21.11.2020р., від 25.08.2020р, від 18.09.2020р., ОСОБА_1 з 01.03.2018р., з 01.07.2018р., з 01.12.2018р., з 01.07.2019р., з 01.12.2019р., з 01.07.2020р., з 01.12.2020р., з 01.09.2020р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області проведено перерахунок пенсії із застосуванням обмеження максимального розміру пенсії.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.
За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя  статті 46 Конституції України).
Відповідно до частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  (в редакції  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, чинній з 01.01.2016р. по 20.12.2016р.) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
У вказаному рішенні Конституційним Судом України зазначено, що норми-принципи     частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто, заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв`язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.
Згідно із пунктом 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до  статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, з 20.12.2016 р. частина сьома статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є нечинною. 
Відповідно до  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який відповідно до Прикінцевих положень набрав чинності з 01.01.2017 року, у частині 7  статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. №1774 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Водночас, колегія суддів зауважує, що передбачені статтею 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» обмеження пенсій максимальним розміром, що не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VI  , який набрав чинності в даній частині з 01.10.2011р.
У той же час, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» передбачено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 пенсію призначено після набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» - 27.08.2015р.
Абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» передбачено, що пенсії, які перевищують встановлені цим Законом обмеження максимального розміру пенсії, хоча і не зменшуються, проте нараховуються без здійснення будь-яких перерахунків та індексації до того моменту, поки їх розмір не буде меншим, ніж встановлені  Законом  обмеження.
Отже, після 01.10.2011 р. пенсії, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів не перераховуються до того моменту, поки їх розмір не буде меншим, ніж встановлені Законом обмеження. Відповідно, перераховані пенсії, розмір яких був меншим, ніж десять прожиткових мінімумів до 01.10.2011р., обмежуються граничним розміром.    
На осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений даним Законом,    поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.
Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що внаслідок неодноразового перерахунку пенсії позивача її розмір перевищував максимальний розмір.
Оскільки таке перевищення стало результатом перерахунку в період дії загальної норми частини першої статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», то до регулювання спірних правовідносин слід застосовувати положення вказаної статті, яка установлює обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Між тим, норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії є чинними, неконституційними не визнані, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами.
Як установлено апеляційним судом та зазначено вище, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та з 27.08.2015р. отримує пенсію по інвалідності на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а відтак обмеження, передбачені вказаною нормою Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», поширюються на позивача.
Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, є необгрунтованим посилання позивача на те, що окружним адміністративним судом не враховано приписи ч.2 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тобто не вказано про обов`язкове нарахування компенсації втрати частини доходів, оскільки ОСОБА_1 вказане питання перед судом не ставилося.
Також, не є юридично спроможними також доводи скаржника стосвоно наявності у нього права на отримання в подальшому на постійній основі, без обмеження будь-яким строком пенсії, з огляду на те, що метою та завданням адміністративного судочинства, є захист та поновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась з відповідним позовом до суду.
Тобто, захисту підлягає вже порушене право, а не ті права, та інтереси щодо яких існує певна ймовірність порушення їх у майбутньому.
Рішення суду не може бути прийнято на майбутнє, та не може ґрунтуватися на припущеннях, домислах, і фактичних обставинах, котрі на момент його ухвалення, хронологічно ще не відбулися, проте ймовірно можуть мати місце у майбутньому, оскільки таке рішення не буде ґрунтуватися на приписах чинного законодавства та буде суперечити законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.
Установлені в межах розгляду даної справи вищенаведені фактичні обставини справи у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи позивача.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" установлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно із пунктами 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
До того ж, суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Крім того, апеляційний суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відтак, у зв`язку із тим, що судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року по справі № 420/14462/20 підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року по справі № 420/14462/20 – скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів – відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Єщенко О.В.