П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  686/23820/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевчук О.П.   
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
29 червня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Шидловського В.Б. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Яремчук Л.С, 
представника відповідача: Шостацької Т.В. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій  у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій  у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДСНС України у Хмельницькій області №17 від 11.01.2020 в частині дострокового розірвання з позивачем контракту та виключення його з кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, в запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 173, 176 підпунктом 6 (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу), з 11.01.2020;
- зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді водія 1 державної пожежно-рятувальної частини 1 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Хмельницькій області.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 11.09.2019 позивач рапортом від 11.09.2019 повідомив керівництво 1 ДПРЗ Головного управління про те, що він перебуває на лікуванні, відповідно до якого 1 ДПРЗ Головного управління видано наказ від 11.09.2019 №258 "Про перебування на лікуванні та вихід на службу після лікування", пунктом 1 якого позивача звільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.
Рапортом позивач повідомив 1 ДПРЗ Головного управління про закінчення лікування та надав листок непрацездатності, виданий КП ХМЦПМСД №2 №603340, на підставі якого 1 ДПРЗ Головного управління видано наказ від 20.09.2019 №270 "Про вихід на службу після лікування" згідно якого (пп4) позивачу необхідно було 21.09.2019 приступити до виконання службових обов`язків, однак у відведений час він не з`явився для проходження служби до 1 ДПРЧ 1 ДПРЗ Головного управління за результатом чого т.в.о. начальника 1 ДПРЧ 1 ДПРЗ Головного управління старшим лейтенантом сцз О.Пеньковим від 21.09.2019 написано відповідний рапорт на ім`я начальника 1 ДПРЗ Головного управління  та складено відповідний акт про невихід на службу від 21.09.2019, на підставі чого 1 ДПРЗ Головного управління проведено службове розслідування по факту невиходу на службу позивача, згідно наказу 1 ДПРЗ Головного управління від 23.09.2019 №118 "Про призначення службового розслідування".
Відповідачем в ході службового розслідування встановлено, що позивачем укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби з В/Ч НОМЕР_1 , який 19.09.2019 набрав чинності, всупереч діючого Контракту. Відповідач зазначив, що на позивача було накладено дисциплінарні стягнення у вигляді догани та суворої догани, однак позивачем повторно було допущено порушення службової дисципліни, а саме невихід на службу без поважних причин, за результатом чого проведено службове розслідування, згідно наказу 1 ДПРЗ Головного управління від 30.09.2019 №120, та відповідно до підпункту 5 пункту 68 розділу III Дисциплінарного статуту наказом Головного управління від 11.01.2020 №17 на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту.
11.05.2021 року представником позивача подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого останній зазначає про те, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог, а тому, в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, який прибув в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив службу цивільного захисту в підрозділі ДСНС на посаді водія 1 державної пожежно-рятувальної частини 1 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області (далі - 1 ДПРЧ 1 ДПРЗ (м. Хмельницький) ГУ ДСНС України у Хмельницькій області) відповідно до Контракту № 27/19 про проходження служби цивільного захисту від 12.12.2019, укладеного на 3 роки, який набрав чинності з 09.02.2019.
Згідно з пунктом 1 Контракту позивач ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, добровільно взяв на себе зобов`язання додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати вимоги Присяги служби цивільного захисту, статутів, наказів чи розпорядження керівників (начальників), своїх службових обов`язків, підвищення своєї професійної майстерності, досягнення позитивних результатів з фізичної підготовки.
09.02.2016 ОСОБА_1 прийняв Присягу особового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Позивач подав до відповідача рапорт в якому просив звільнити його від виконання ним службових обов`язків у зв`язку із хворобою з 11.09.2019.
Наказом ГУ ДСНС в Хмельницькій області від 11.09.2019 №258 ОСОБА_1 звільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.
Позивачем надано листок непрацездатності Серія АДЦ №603340 виданий 11.09.2019, в якому вказано, що позивач звільнений від роботи до 20.09.2019. Крім того, позивачем подано рапорт в якому вказано, що ОСОБА_1 після закінчення лікування прибув до місця служби та з 21.09.2019 приступив до виконання службових обов`язків.
ГУ ДСНС в Хмельницькій області наказом від 20.09.2019 №270 ОСОБА_1 вважався таким, що приступив до виконання службових обов`язків після тимчасової непрацездатності.
Однак, позивач на роботу після тимчасової непрацездатності не з`явився, що підтверджується рапортами т.в.о. начальника 1 ДПРЧ 1 ДПРЗ ГУ ДСНС в Хмельницькій області, копії яких містяться в матеріалах справи.
З матеріалів службового розслідування копії яких містяться в матеріалах справи встановлено, що на позивача неодноразово було накладено дисциплінарні стягнення, оскільки позивач не з`явився на роботу.
Відповідачем за результатами службового розслідування встановлено, що позивачем було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗС України на посадах осіб сержантського та старшинського складу від 19.09.2019 з Міністерством оборони України в особі ТВО Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 строком на 6 місяців.
Враховуючи наведене, наказом ГУ ДСНС в Хмельницькій області від 11.02.2020 №17 "Про звільнення осіб начальницького складу" згідно пп.6 п.176 Положення № 593 позивача у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту звільнено з 11.02.2020.
Не погоджуючись з винесеним наказом про звільнення позивача зі служби, останній звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ч.2 ст.106 Кодексу цивільного захисту України, контракт припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на службі; 3) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) центральної лікарсько-експертної комісії центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, про непридатність або обмежену придатність до служби; 4) у зв`язку із скороченням штатів - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) відповідно до заяви особи, яка звільняється у зв`язку із сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України; 6) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового чи начальницького складу; 7) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту керівництвом органу управління, формування чи підрозділу, навчального закладу, наукової установи, іншої організації центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, а також центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки; 8) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду; 9) у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії; 10) у разі неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 10 1) у разі наявності реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 11) у зв`язку з набуттям громадянства іншої держави; 12) в інших випадках, передбачених законом.
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частин другої, третьої статті 1 Закону № 2232-XII  військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. 
Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Призов громадян України на строкову військову службу регламентовано статтею 15 Закону № 2232-XII, яка, зокрема, передбачає, що на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку). 
Відповідно до ч.6 цієї статті передбачено, що строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 1 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України  від 2 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Згідно Закону України від 17.03.2014 року № 1126-VII затверджено Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303, яким глава держави у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі постановив про оголошення та проведення часткової мобілізації.
01.04.2014 року набрав чинності Закон України від 27.03.2014 року № 1169-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації" пунктом 6 частини другої якого статтю 39 Закону № 2232-XII, що регламентує призов на військову службу під час мобілізації, доповнено, зокрема, частиною другою такого змісту: "2. За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності".
08.02.2015 року Законом України від 15.01.2015 року № 116-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" частину другу статті 39 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: "2. За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання".
Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.
11.06.2015 року набрав чинності Закон України від 14.05.2015 № 433-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду", метою прийняття якого згідно з пояснювальною запискою до нього є посилення соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду. Зазначеним Законом частину другу статті 39 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: "2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Відповідно до ст.119 КЗпП, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Аналіз наведених норм, у редакціях, чинних на час укладення контракту та звільнення зі служби ОСОБА_1 , дає підстави для висновку, що громадяни України, прийняті на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, користувалися передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП гарантіями щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку.
Крім того, визначення "особливого періоду" наведено у Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII, зокрема, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; 
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу; 
А тому, відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, суд зауважує, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом в період дії особливого періоду, то за ним зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації відповідно статті 119 КЗпП.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19).
Згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд враховує ч.2. ст.2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій  у Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   29 червня 2021 року.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Шидловський В.Б.