УХВАЛА
                                                                             
23 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 320/7983/18
провадження № 61-3789св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року в складі судді Юрлагіної Т. В. та на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року в складі колегії суддів Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.
 
Позов мотивувала тим, що вона та ОСОБА_3 є засновниками ТОВ «Агрофірма «Овочівник». Відповідно до статуту товариства позивачці належить 17 % його статутного капіталу, а відповідачці - 83 %. 25 вересня 2015 року засновники товариства уклали договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник», за яким відчужили належне їм майно за 5 504 260 грн, що відповідало 237 000 дол. США. 
 
У серпні 2018 року позивачка дізналася про існування договору-замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування від 16 липня 2014 року, укладеного між ріелтором ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язувалася надавати послуги з пошуку покупців на належні засновникам товариства корпоративні права та ведення з ними переговорів. Договором передбачена ціна продажу корпоративних прав - 1 600 000 дол. США.
 
Позивачка вважає, що вказаний договір укладений із порушенням вимог закону, оскільки відповідно до пункту 5.4 статуту ТОВ «Агрофірма «Овочівник» до виключної компетенції загальних зборів його учасників належить вирішення питання передачі частки учасника третім особам. Вказує, що цей договір укладено без її згоди та відома й не відповідає її внутрішній волі. Зазначає, що підписавши спірний договір, ОСОБА_3 порушила права позивачки на розпорядження майном, а також передала ОСОБА_2 засвідчені копії правовстановлюючих документів товариства, які містять персональні дані позивачки. Крім того, укладення спірного договору негативно вплинуло на вартість корпоративних прав позивачки, оскільки інформація про продаж товариства довгий час розміщувалася на інтернет-ресурсах, що сформувало усталену думку третіх осіб про їх непривабливість та вплинуло на ціну їх продажу, а саме: позивачка змогла продати корпоративні права за номінальною ціною, що в шість разів менше за ціну, на яку вона розраховувала.
 
З урахуванням викладених обставин ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір-замовлення на інформаційне довідкове обслуговування від 16 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з моменту його укладення.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довела, що оспорюваним правочином порушуються її права та законні інтереси, а у результаті визнання договору недійсним її права будуть поновлені. 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року скасовано, а провадження у справі закрито.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки оспорюваний договір стосується корпоративних прав. 
 
Постановою Верховного Суду віл 13 листопада 2019 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що оспорюваний правочин є цивільно-правовим договором про надання послуг, за умовами якого одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Договір передбачає надання послуг, пов`язаних виключно з інформаційно-довідковим обслуговуванням замовника щодо продажу майна (яким сторонами у договорі визначені корпоративні права). При цьому позивачем правочин щодо відчуження частки у статутному капіталі ТОВ у судовому порядку в межах цієї справи не оскаржується, а тому правовідносини щодо відчуження корпоративних прав не є предметом спору у цій справі. Тобто, спір виник не з корпоративних відносин, пов`язанних з діяльністю товариства, а з договірних правовідносин, що виникли за цивільно-правовим договором, предметом якого є надання послуг і який безпосереднього відношення до корпоративних прав (їх набуття або припинення) не має.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що оспорюваним правочином не порушуються права та законні інтереси ОСОБА_1 . 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки учасника в товаристві, апеляційний суд відхилив, оскільки на підставі оспорюваного договору замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування від 16 липня 2014 року не здійснювалось відчуження частки ОСОБА_3 у ТОВ «Агрофірма «Овочівник». Купівля-продаж корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» здійснена на підставі договору від 25 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1  з однієї сторони та  ОСОБА_4  з іншої сторони, який позивачка в межах цієї справи не оспорює.
 
Аргументи учасників справи
 
24 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення й просила їх скасувати як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
З посиланням на неврахування судами висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 362/3810/16-ц, зазначає, що продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку. При цьому предметом оспорюваного правочину є намір відповідачки продати належну їй частку в товаристві, яка пропонувалася ріелтором для купівлі третім особам, а не позивачці як співвласнику корпоративних прав. 
 
Указує також, що оспорюваний правочин укладено за наявності рішення загальних зборів товариства від 16 січня 2014 року, яким заборонено засновникам товариства укладати з третіми особами будь-які угоди господарського або корпоративного характеру на суму більше 50 000 грн.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
В ухвалі Верховного Суду від 29 квітня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме:застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування в подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 362/3810/16-ц.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що з 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були учасниками ТОВ «Агрофірма «Овочівник» з частками у статутному капіталі товариства в розмірі 17 % та 83 % відповідно.
 
16 липня 2014 року  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як фізичні особи уклали договір-замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування, у відповідності до пункту 1.1 якого ОСОБА_3 як замовник доручила ОСОБА_2 як виконавцю прийняти на себе зобов`язання по виконанню консультаційного, інформаційно-довідкового обслуговування, пов`язаного із продажем корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» (майна).
 
Згідно пункту 2.1 договору виконавець прийняв на себе забезпечення замовника наступними видами інформаційного забезпечення: забезпечення інформацією про стан ринку подібного майна; проведення консультацій з питань, пов`язаних з продажем майна; проведення експрес-оцінки для визначення ринкової вартості майна; проведення рекламно-інформаційних заходів; проведення демонстрації та забезпечення організації показу майна покупцям. Крім того, відповідно до пункту 2.2 договору ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання щодо проведення від імені  ОСОБА_3 торгів з покупцем. Також виконавець зобов`язалася систематично повідомляти замовнику інформацію про хід виконання робіт за договором, виконувати доручену роботу в інтересах замовника з метою визначення потенційного покупця, не розголошувати інформацію конфіденційного характеру.
 
Згідно до пункту 4.2 договору замовник у разі реалізації майна зобов`язується виплатити виконавцю за інформаційно-довідкове обслуговування 5 % від вартості проданого майна.
 
25 вересня 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1  з однієї сторони та  ОСОБА_4  з іншої сторони укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» та здійснена їх реалізація за 5 504 260 грн, що еквівалентно 237 000 дол. США.
 
Позиція Верховного Суду
 
У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
 
У справі, що переглядається,  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору-замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування від 16 липня 2014 року, укладеного між ріелтором ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є надання інформаційно-консультативних послуг із пошуку покупців на майно (корпоративні права) та ведення з ними переговорів. 
 
Встановлені фактичні обставини:з 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були учасниками ТОВ «Агрофірма «Овочівник» з частками у статутному капіталі товариства в розмірі 17 % та 83 % відповідно. 16 липня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як фізичні особи уклали договір-замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування, у відповідності до пункту 1.1 якого ОСОБА_3 як замовник доручила ОСОБА_2 як виконавцю прийняти на себе зобов`язання по виконанню консультаційного, інформаційно-довідкового обслуговування, пов`язаного із продажем корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» (майна). 25 вересня 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1  з однієї сторони та  ОСОБА_4  з іншої сторони укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» та здійснена їх реалізація за 5 504 260 грн, що еквівалентно 237 000 дол. США, який у межах справи, що переглядається, позивачка не оспорює.
 
У справі № 362/3810/16-ц (провадження №61-816св19) ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л. Г. про визнання недійсним договору, предметом якого є купівля-продаж квартири, співвласником якої є позивач, переведення прав та обов`язків покупця, припинення права власності та визнання права власності на майно.
 
Встановлені фактичні обставини: ОСОБА_13 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_3 , по 1/2 частці кожній. 13 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Іванчишиної Л. Г. із заявою про передачу ОСОБА_13 як співвласнику квартири повідомлення про намір продати належну їй на праві власності частину квартири за ціною 120 000 грн. 16 вересня 2013 року вказана заява ОСОБА_2 відправлена рекомендованим листом ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується квитанцією Укрпошти № RA091371975UA. 13 листопада 2013 року заява ОСОБА_2 була повторно направлена ОСОБА_13 міжнародним поштовим відправленням № EA091100258UA. 29 листопада 2013 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишина Л.Г. звернулася до Державного підприємства спеціального зв`язку відносно вручення відправленого листа № EA091100258UA в Естонії. У відповіді 10 грудня 2013 року № 22/02-20-5125 вказано, що згідно наданої інформації призначеного оператора Естонії це відправлення надійшло 16 листопада 2013 року та на цей час зберігається в установі обміну в м. Таллін, адресат був проінформований про необхідність забрати це відправлення. 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав указану частку в спільній частковій власності за 120 000 грн.
 
Висновок суду касаційної інстанції: тлумачення частини четвертої статті 362 ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушеного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів. У частині другій статті 362 ЦК України передбачено, що продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Відповідно до підпункту 5.7. пункту 5 глави 1 розділу II глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку. Про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв`язку. Встановивши, що листи ОСОБА_13 направлялися на адресу за якою вона проживала, а саме: НОМЕР_1 , що підтверджується належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи (довіреність на ім`я представників від 23 лютого 2012 року, позовна заява ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року, пояснення ОСОБА_1 від 09 червня 2014 року) та ОСОБА_2 вжито всіх заходів для повідомлення ОСОБА_1 про намір продати свою частку в праві спільної часткової власності, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року в справі № 362/3810/16-ц (провадження №61-816св19), на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом установлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду та на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.
 
Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
Закрити касаційне провадження в справі № 320/7983/18 за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року в справі № 362/3810/16-ц (провадження №61-816св19).
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          Н. О. Антоненко
 
                                                                                              В. І. Крат
 
                                                                                                                     М. М. Русинчук