ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«12» квітня 2021 року 
м. Харків
справа № 619/2688/15-ц
провадження № 22ц/818/2205/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Дмитренко А.Ю., 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 , представниця заявника - ОСОБА_2 ,
заінтересована особа -  ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 13 січня 2021 року в складі судді Остропілець Є.Р.
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми.

Заява мотивована тим, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 100 000,00 грн, індекс інфляції - 69 815,83 грн, три відсотка річних - 3739,73 грн та витрати на оплату правової допомоги адвоката - 1400,00 грн, а всього 174 955,56 грн.

Постановою державного виконавця Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29 червня 2017 року у виконавчому провадженні № 49109690 виконавчий лист № 619/2688/15 від 20 жовтня 2015 року повернуто на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29 червня 2020 року.

Зазначив, що з 12 березня 2020 року на території України введено карантин та впроваджено низку обмежень, які особливо стосуються людей літнього віку. Так, згідно роз`яснень щодо обмежень на період карантину особи від 60 років мають перебувати вдома та мають утримуватися від контактів з іншими особами, окрім тих, з якими вони спільно проживають.

Вказав, що з часу встановлення карантину він намагався максимально дотримуватись запроваджених обмежень щодо контактів та відвідування державних та інших установ.

Вважав, що строк для повторного пред`явлення виконавчого листа для виконання пропущений ним з поважних причин на незначний час.

Просив поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 619/2688/15 від 20 жовтня 2015 року про стягнення на його користь зі ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 100 000,00 грн, індекс інфляції - 69 815,83 грн, три проценти річних - 3739,73 грн та витрати на оплату правової допомоги адвоката - 1400,00 грн, а всього 174 955,56 грн на три місяці з часу набрання чинності ухвали суду, але не раніше закінчення карантину.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 13 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання - задоволено частково, поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа у справі № 619/2688/15 від 20 жовтня 2015 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 100 000,00 грн, індекс інфляції - 69 815,83 грн, три процента річних - 3739,73 грн та витрати на оплату правової допомоги адвоката - 1400,00 грн, а всього, 174 955,56 грн, в іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, не зверну уваги на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року № 255 були внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 та встановлено, що особам, які потребують ізоляції є особи, які досягли 60-річного віку, крім осіб, які здійснюють заходи, пов`язані з недопущенням поширення COVID-19, забезпечують діяльність об`єктів критичної інфраструктури (пункт 4 Постанови), а постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 291 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, а саме пункт 4 вказаної Постанови викладено у наступній редакції «затвердити «Порядок проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб, що додається». Проте, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року вказаний Порядок і пункт 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 виключено. У зв`язку з чим вважав, що у заявника на протязі 3 років була можливість звернутися до виконавчої служби з виконавчим листом, натомість він не скористався цим.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є поважними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2015 року, в якому ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2015 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 100 000,00 грн, індекс інфляції - 69 815,83 грн, три процента річних - 3739,73 грн та витрати, які пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката - 14000,00 грн, разом - 174 955,56 грн (а.с.25-26, 28).

На виконання вказаного судового рішення 20 жовтня 2015 року Дергачівським районним судом Харківської області видано виконавчий лист № 619/2688/15.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримав вказаний виконавчий лист, про що написав відповідну розписку (а.с.29).

Постановою державного виконавця Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29 червня 2017 року ВП № 49109690, виконавчий лист № 619/2688/15, виданий 20 жовтня 2015 року Дергачівським районним судом Харківської області повернуто стягувачу, на підставі пункту 22 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Також зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 29 червня 2020 року (а.с.35-36).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129  Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6  Конвенції про  захист прав  людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio . Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно із пунктом 1 частиною 4 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частиною 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Частиною 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не встановлено.

Так, причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Матеріали справи свідчать про те, що виконавчий лист № 619/2688/15-ц, виданий 20 жовтня 2015 року Дергачівським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 100 000,00 грн, індекс інфляції - 69 815,83 грн, три процента річних - 3739,73 грн та витрати, які пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката - 14000,00 грн, разом - 174 955,56 грн перебував на примусовому виконанні у Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області до 29 червня 2017 року та був повернутий стягувачу - ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 

Таким чином, строк пред`явлення виконавчого документа, встановлений Законом України «Про виконавче провадження» після повернення виконавчого документу сплив 29 червня 2020 року.

Із заявою до суду про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувач звернувся 11 серпня 2020 року.

Як на підставу для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання ОСОБА_1 посилався на введення з 12 березня 2020 року на території України карантину та впровадженням у зв`язку з цим відповідних обмежень, зокрема, для людей від 60 років, які мають перебувати вдома та мають утримуватися від контактів з іншими особами, окрім тих, з якими вони спільно проживають. Оскільки він є людиною похилого віку та йому за 60 років, тому він з часу встановлення карантину намагався максимально дотримуватись запроваджених обмежень щодо контактів та відвідування державних та інших установ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінет Міністрів України установив з 12 березня на усій території України карантин та введено, з урахуванням подальших змін, відповідні заборони та обмеження.

Так, пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», до якого внесено зміни, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2020 року № 435 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392» передбачено, що у регіонах, в яких здійснюється послаблення протиепідемічних заходів, дозволяється з 05 червня, зокрема, особам, які досягли 60-річного віку, не дотримуватися зобов`язання щодо самоізоляції відповідно до абзацу шостого пункту 6 цієї постанови.

Таким чином, з 05 червня 2020 року ОСОБА_1 , як особа, яка досягла 60-річного віку міг не дотримуватися зобов`язання щодо самоізоляції, у зв`язку з чим мав можливість у строки, передбачені для пред`явлення виконавчого листа до виконання, в даному випадку в строк до 29 червня 2020 року, звернути його до примусового виконання як засобами поштового зв`язку, так і шляхом безпосереднього звернення до виконавчої служби.

Разом з тим, як пояснила в суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 , він є особою похилого віку. ОСОБА_1 виповнилося 88 років. Він проживає в місті Харкові, а примусове виконання судового рішення має відбуватися в місті Дергачі Харківської області. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - давні знайомі, мали дружні стосунки. На гроші, які ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 , він придбав будинок, в якому зараз проживає. З моменту повернення виконавчого листа ОСОБА_3 постійно спілкувався з ОСОБА_1 щодо повернення боргу та обіцяв йому весь цей час повернути його добровільно. Тому, ОСОБА_1 , довіряючи своєму давньому знайомцю щодо добровільного повернення боргу вважав, що борг буде повернуто добровільно. Також, зазначила, що має важливе значення та є поважною причиною і те, що строк, який пропустив ОСОБА_1 для пред`явлення виконавчого листа до виконання, є незначним, 1 місяць 14 днів. Тому, з урахуванням цих пояснень, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 .

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений, не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та просив апеляційну скаргу задовольнити.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що похилий вік стягувача, значна віддаленість від місця проживання стягувача до місця розташування виконавчої служби, обіцянки боржника щодо добровільного виконання судового рішення, а також незначний строк пропуску для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання повторно в своїй сукупності, а також те, що судове рішення повинно виконуватися, дає можливість вважати, що ОСОБА_1 пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання з поважних причин, тому він підлягає поновленню. 

Виходячи з наведеного, слід зазначити, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку.

Оскільки ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування немає.

Враховуючи, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат за подачу апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 13 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.