22-ц/804/813/21 
                                                                                242/3602/19 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

14 травня 2021 року                                                                                                              м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/3602/19
Номер провадження 22-ц/804/813/21

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач),  Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,
секретар – Сікора М.М.

сторони:
позивач –      ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 
відповідач –  Міністерство енергетики та вугільної промисловості  України
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Маріуполі Донецької області 

апеляційні скарги Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в особі голови комісії з проведення реорганізації Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Оржель Олексія Анатолійовича та Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі голови комісії з реорганізації державного підприємства «Селидіввугілля» Кобиляцького Сергія Васильовича

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року, в складі судді  Черкова В.Г. 
у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 
до  Міністерства енергетики та вугільної промисловості  України,
третя особа: Державне підприємство «Селидіввугілля»,  

про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

            24  червня 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі – Міненерговугілля) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
            Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 переміг у конкурсі відбору на посаду генерального директора Державного підприємства «Селидіввугілля» (далі – ДП «Селидіввугілля» або підприємство). Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва було задоволено вимоги ОСОБА_1    та визнано протиправною бездіяльність Міненерговугілля щодо наймання позивача на роботу генерального директора ДП «Селидіввугілля». На виконання вказаного рішення суду 29 жовтня 2018 року відповідачем було видано наказ № 7-в/18 про призначення позивача на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля» та укладено з ним контракт з терміном дії з 30 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року. В подальшому, 12 грудня 2018 року, без належних правових підстав, що не передбачено контрактом, його звільнено з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» та припинено дію контракту. Копію наказу про звільнення  отримано ним  05 червня 2019 року.  Оскільки звільнення проведено без законної підстави, під час періоду тимчасової непрацездатності  та без згоди профспілки підприємства, тобто з порушенням процедури звільнення, просив поновити строк на звернення до суду, визнати незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1   з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» від 12 грудня 2018 року №119 к/к, поновити його на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, також стягнути судові витрати.

                Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2019 року залучено до участі у справі ДП «Селидіввугілля» в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

             Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – задоволено.
           Скасовано наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 12 грудня 2018 року генерального директора ДП «Селидіввугілля».
           Поновлено з 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля». 
           Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 446 377,71 грн.
           Допущене негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. 
           Стягнуто з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 900 грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 4 463, 70 грн.

            Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ вимогам закону не відповідає, оскільки в ньому зазначено, що звільнення ОСОБА_1 відбувається відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України, тобто за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, але в ньому також зазначено, що таке звільнення відбувається за невиконання обов`язків, покладених на керівника наказами, дорученнями та іншими документами Уповноваженого органу управління, тобто з тексту наказу неможливо однозначно (без двоякого трактування) встановити підстави для звільнення позивача, що в свою чергу поза розумним сумнівом доводить, що звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України є таким, що здійснено без законної підстави. Конкретна підстава звільнення стала зрозуміла тільки в судовому засіданні з пояснень представника відповідача.
            Доказів щодо звернення відповідача до Голови Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з проханням погодити звільнення Позивача з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» суду не надано, хоча при призначенні ОСОБА_1 таке погодження відбувалося, що підтверджено самим Контрактом.
            Судом не взято до уваги доводи позивача щодо відсутності згоди профспілки на його звільнення, оскільки згідно зі ст. 43-1 КЗпП звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП зазначених категорій працівників (керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами) за одноразове грубе порушення трудових обов`язків допускається без згоди профспілкового органу.
            У зв`язку з тим, що звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України було в судовому засіданні встановлено таким, що здійснено без законної підстави, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі  446 377,71 грн.

              Постановою Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційні  скарги міністра енергетики та захисту довкілля, голови комісії з проведення реорганізації  Міненерговугілля Оржель О.А.  та  голови комісії з реорганізації державного підприємства «Селидіввугілля» Кобиляцького С. В. задоволено.
             Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення .
            У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, третя особа: Ліквідаційна комісія державного підприємства «Селидіввугілля», про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
            Вирішено питання про компенсацію Міністерству енергетики та вугільної промисловості України, ДП «Селидіввугілля» понесених витрат по сплаті судового збору   за подання  апеляційних скарг на рішення суду  за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
            
Постановою Верховного Суду  від 13 січня 2021 року  частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 .
Постанову Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

            01 листопада 2019 року  відповідач -  Міністерство енергетики та вугільної промисловості України в особі голови комісії з проведення реорганізації Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Оржель О.А. подав  через суд першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість,  неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні  позовних вимог, судові витрати покласти на позивача. 
            04 листопада 2019 року третя особа – Державне підприємство «Селидіввугілля» в особі голови комісії з реорганізації державного підприємства «Селидіввугілля» Кобиляцького С.В. подала  через суд першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на  невідповідність висновків суду обставинам справи,  неповне з`ясування обставин справи,  що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні  позовних вимог. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
               Протоколом автоматизованого розподілу  справи між суддями   від 25 листопада 2019 року визначено склад колегії суддів: Зайцева С.А. – головуючий суддя (суддя -доповідач), Кочегарова Л.М., Попова С.А.
               Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами голови комісії з реорганізації державного підприємства «Селидіввугілля» Кобиляцького С.В. та міністра енергетики та захисту довкілля, голови комісії з проведення реорганізації Міненерговугілля Оржель О.А. на рішення  Селидівського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 грудня 2019  року справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до розгляду  у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 
                Протоколом повторного автоматизованого розподілу  справи між суддями  від 20 січня 2021 року визначено новий склад  колегії суддів: Зайцева С.А. – головуючий суддя (суддя -доповідач), Пономарьова О.М., Попова С.А.
                Протоколом автоматизованого розподілу  справи між суддями  від 04 лютого 2021 року  визначено склад  колегії суддів:  Ткаченко Т.Б. – головуючий суддя (суддя  - доповідач), Лісовий О.О., Принцевська В.П.
              Протоколом повторного автоматизованого розподілу  справи між суддями  від 10 лютого 2021 року визначено новий склад  колегії суддів:  Ткаченко Т.Б. – головуючий суддя (суддя  - доповідач), Барков В.М., Принцевська В.П.
             Протоколом повторного автоматизованого розподілу  справи між суддями  від 17 березня 2021 року визначено новий склад  колегії суддів:  Ткаченко Т.Б. – головуючий суддя (суддя  - доповідач), Барков В.М., Мальцева Є.Є.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали апеляційні скарги
Апеляційна скарга Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в особі голови комісії з проведення реорганізації Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Оржель О.А.. мотивована тим, що суд  вийшов за межі позовних вимог, оскільки звертаючись з даним позовом до суду позивач просив  визнати незаконним наказ про звільнення, а судом скасовано наказ, не визнаючи його незаконним,  чим порушено частину 1 статті 13 , частину 2 статті 264 ЦПК України.
Задовольняючи позовні вимоги, судом безпідставно обгрунтовано рішення пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 року№ 818 «Про затвердження Порядку погодження з  Головою Ради Міністрів АР Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення  на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ  та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів  виконавчої влади», оскільки зі змісту позовної заяви не вбачається, що питання про звільнення ОСОБА_1   з недотриманням вказаного пункту було підставою позову  і відповідач об`єктивно не міг надати докази щодо звернення до голови Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з проханням погодити звільнення позивача. 
Крім того, під час розгляду справи відповідачем заявлялося клопотання про закриття провадження у справі, оскільки вже існує ухвала,  яка прийнята з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, проте судом першої інстанції  безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки встановлено різні підстави, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Однак, згідно копії позовної заяви, яка розглядалася Шевченківським районним судом міста Києва, позивач просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к та поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля», стягнути на користь позивача середній заробіток за  час вимушеного прогулу. Згідно позовної заяви, яка розглядалася Селидівським міським судом Донецької області, позивач просив суд: визнати незаконним наказ від 12 грудня 2018 року № 119-к/к про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля», поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля» та стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь позивача середній  заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з аналізу позовних заяв,  підстави позову є також аналогічними, лише позовна заява, яка розглядалася Селидівським міським судом Донецької області доповнена такою підставою, як непогодження звільнення позивача з профспілковою організацією. 
Також, помилковим є висновок суду, про те, що суду не було надано інформацію щодо набрання ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року у справі № 761/48096/18 законної сили, що також є безпідставним та таким, що суперечить частині 1 статті 261 ЦПК України. Вважає, що наявні всі підстави для закриття провадження у справі повністю або частково, а судом безпідставно прийнято до розгляду та розглянуто вказану справу. 
Крім того, зазначено, що при видачі наказу від 12 грудня 2018 року № 119-к\к Міненерговугілля керувалось чинними нормами законодавства, які мають пріоритет у застосуванні. Зазначає, що підставою для звільнення  стало те, що всупереч рішенню органу управління позивач  не допустив до роботи ОСОБА_3 , чим заблокував роботу ліквідаційної комісії. Рішення органу управління порушено ОСОБА_1 одноразово та грубо, оскільки не виконання плану ліквідації підприємства може завдати шкоду підприємству та спричинити додаткові витрати з державного бюджету.
Не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що не зазначена конкретна обставина звільнення, оскільки відповідно до оскаржуваного наказу підставою для звільнення позивача  стали – відповідна записка директора департаменту корпоративних та майнових відносин  Кальніченко В. від 10.12.2018 року № 12.3-ВН/1647-18, доповідна записка голови комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» Кобиляцького С.В. від 06.12.2018 року, пояснення ОСОБА_1 від 12.12.2018 року, про що зазначено судом у рішенні.

Апеляційна скарга третьої особи ДП «Селидіввугілля» мотивована тим, що судом не досліджено та не враховано факт пропуску позивачем строку звернення до суду, що передбачений ст. 233 КЗпП України та судом прийнято рішення без доведення обставин щодо поважних причин  пропуску строку для звернення позивача до суду.
В позовній заяві позивач вказує, що наказ № 119-к/к він отримав лише 05 червня 2019 року,  однак в матеріалах даної справи міститься позовна заява ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду міста Києва про визнання  протиправним та скасування наказу Міненерговугілля від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. В додатках до цієї позовної заяви позивачем надана копія наказу від 12 грудня 2018 року № 119-к/к. Провадження по вказаній справі відкрито ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва 17 грудня 2018 року. Тобто, позивач отримав наказ № 119-к/к у грудні 2018 року, та оскаржив його у суді. 
Також, зазначено в апеляційній скарзі, що в порушення ст. 255 ЦПК України судом розглянуто спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, які були предметом розгляду у іншій справі № 761/48096/18,  судове рішення у якій про закриття провадження у справі на підставі заяви позивача про відмову від позову набрало законної сили.
В порушення  статті 13 ЦПК України суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки предметом позову, зокрема, є визнання незаконним наказу, однак судом не тільки визнано незаконним наказ відповідача, а й скасовано даний наказ, що не було вимогою позивача.
Щодо погодження наказу про звільнення позивача з Донецькою обласною державною адміністрацією зазначено, що відсутність доказів погодження звільнення не є безумовною підставою для скасування наказу про звільнення позивача з огляду на те, що таку підставу не передбачено ні статтею 36 КЗпП України, ні умовами контракту. 
Щодо стягнення середнього заробітку зазначає, що позовними вимогами, є зокрема, стягнення з відповідача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, суд з власної ініціативи, за відсутності позовних вимог позивача до ДП «Селидіввугілля», стягнув на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з ДП «Селидіввугілля», яке є третьою особою по справі.
Крім того, вказує що для розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом враховано довідку від 11 вересня 2019 року № 1/783, що є неналежною та недостовірною, яка підписана працівником ДП «Селидіввугілля» ( ОСОБА_4 ), яка не є уповноваженою особою на надання таких довідок, не є представником ДП «Селидіввугілля». Крім того, в наданій до суду довідці, середній заробіток розрахований не у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ  від 08 лютого 1995 року № 100.
Судом також зазначено, що термін з 12 грудня 2018 року по 21 жовтня 2019 року є вимушеним прогулом для позивача.  Однак, як зазначив сам позивач у позовній заяві, з 12 грудня 2018 року по 04 червня 2019 року позивач знаходився на лікарняному, копії листів непрацездатності та копія епікризу є в матеріалах справи.

Відзив на апеляційну скарги
            На виконання статті 360 ЦПК України  представником  ОСОБА_1 адвокатом  Сакун В.А.  подано відзив на доводи апеляційних скарг, в якому зазначено, що в апеляційних скаргах  не наведено  конкретних відповідних доказів із зазначення конкретної дати  отримання позивачем спірного  наказу. На порушення вимог частини 4 статті 149 КЗпП України роботодавець — відповідач не виконав свого обов`язку довести під розписку наказ про дисциплінарне стягнення. Відповідач не навів жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів позивача про отримання  копії наказу про звільнення  на запит представника від 05 червня 2019 року. В апеляційних скаргах помилково зазначено, що позивач звернувся до суду із тим  самим предметом спору та з тих самих підстав. Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач звернувся до Селидівського міського суду Донецької області із позовною заявою хоч із подібним предметом позову, але із зовсім іншими підставами. Адже підставами для звернення до Шевченківського районного суду м. Києва було лише оспорювання оцінки складу дисциплінарного порушення, яке нібито допустив позивач, що стало підставою для винесення наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Крім того, позов до Шевченківського районного суду м. Києва подавав неналежно уповноважений представник без погодження позовних вимог та підстав позову із позивачем. Наразі відкрито касаційне провадження по  справі, але воно ніяк не стосується цієї справи та не зачіпає права позивача та інших учасників справи. Зовсім іншими були підстави для звернення до Селидівського міського суду Донецької області та ними були оскарження процедурних питань під час винесення наказу про звільнення позивача. Суд першої інстанції  вірно зазначив, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам законодавства.  Крім того, підставами для позову було і звільнення позивача без погодження із профспілкою, без погодження із Донецької обласної держадміністрації та у період тимчасової непрацездатності. Тобто позивач, працюючи за умовами контракту мав захист від незаконного звільнення у період його тимчасової непрацездатності. Хибним є посилання на те, що суд вийшов за межі позовних вимог. При цьому апелянти зазначають формальні підстави, які не змінюють суті рішення. ДП “Селидіввугілля” вказує, що треті особи по справі , не можуть бути суб`єктами спірних матеріально-правових відносин та  по своєму трактує частину 6  статті 53 ЦПК України. Суд першої інстанції вірно визначився із тим, що хоч роботодавцем був відповідач, але нарахування та виплату заробітної плати проводило ДП “Селидіввугілля” - третя особа по справі,  тому стягнення середнього заробітку відбулось з належної особи. Просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг та рішення суду залишити без змін.  
Фактичні обставини справи, встановлені судом
            Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2018 року в адміністративній справі № 826/10496/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, задоволено повністю та визнано протиправною бездіяльність Міністерства енергетики та вугільної промисловості України щодо наймання ОСОБА_1 на роботу генерального директора ДП «Селидіввугілля»; зобов`язано Міністерство енергетики та вугільної промисловості України вчинити дії щодо наймання ОСОБА_1 на роботу генерального директора ДП «Селидіввугілля».
Контрактом з генеральним директором Державного підприємства «Селидіввугілля» від 29 жовтня 2018 року (реєстраційний № 7-в/18) (далі – Контракт), укладеним між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України в особі Державного секретаря ОСОБА_5 (Уповноважений орган управління) та ОСОБА_1 (Керівник), передбачено, що ОСОБА_1 призначається на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля» (Підприємство) на термін 1 рік з 30 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року включно.
Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 29 жовтня 2018 року № 102-к/к ОСОБА_1 з 30 жовтня 2018 року призначено на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля», на умовах укладеного з ним контракту як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір.
Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 12 грудня 2018 року відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України. Контракт, укладений з ОСОБА_1 від 29.10.2018 № 7-в/18, вважати припиненим на підставі підпункту «м» пункту 25 цього контракту (з інших підстав, передбачених законодавством).
Відповідно до оскаржуваного наказу відповідача підставою для звільнення позивача стали – доповідна записка директора Департаменту корпоративних та майнових відносин В. Кальніченко від 10.12.2018 № 12.3-ВН/1647-18, доповідна записка голови комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» Кобиляцького С.В. від 06.12.2018, пояснення ОСОБА_1 від 12.12.2018.
З доповідної записки директора Департаменту корпоративних та майнових відносин В. Кальніченко від 10.12.2018 № 12.3-ВН/1647-18 вбачається, що відповідно до наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 № 557 ДП «Селидіввугілля» перебуває в стані реорганізації шляхом приєднання до ДП «Національна вугільна компанія» та наказом Міненерговугілля від 30.11.2018 № 609 призначено головою комісії з реорганізації ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 всупереч рішенню органу управління, відомостям Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не допускає ОСОБА_3 до виконання своїх обов`язків та продовжує незаконно розпоряджатися майном ДП «Селидіввугілля», коштами та печатками. Висловлено пропозицію щодо звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» та розірвання з ним контракту у зв`язку з невиконанням рішень Уповноваженого органу управління.
З наданої довідки ДП «Селидіввугілля» від 11.09.2019 року № 1/783 було встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 2 095,67 грн.

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 14 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (т.6 а.с.69). 

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В апеляційному суді представники відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Ткаченко О.Ю., Важинська Ю.І. надали пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Пояснили також, що в день звільнення ОСОБА_1 знаходився на робочому місці, виконував функціональні обов`язки. О 16-19 годин 12 грудня 2018 року на електронну адресу ДП «Селидіввугілля» поступив наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про звільнення ОСОБА_1 з роботи, а лікарняний лист йому видано в цей день о 16-45 годин. До Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_1 або його представники не звертались із запитом про отримання копії наказу про звільнення позивача з роботи.
Представники третьої особи ДП «Селидіввугілля» Головенко А.О., ОСОБА_6 в апеляційному суді надали пояснення аналогічні доводам апеляційної скарги  ДП «Селидіввугілля». Також пояснили, що наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи поступив на електронну адресу ДП «Селидіввугілля», який менеджер по роботі з персоналом ОСОБА_7 через секретаря ОСОБА_8 передала позивачу. Останній пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки був обізнаний про виданий відповідачем наказ про його звільнення з роботи, мав його в розпорядженні, про що свідчать матеріали справи за його аналогічним позовом до відповідача, який знаходиться на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва, серед яких міститься копія наказу про звільнення  ОСОБА_1 з роботи. 28 березня 2019 року начальник відділу кадрів намагалась ознайомити ОСОБА_1 з наказом про його звільнення, коли він особисто звертався до відділу кадрів з метою отримати трудову книжку, але від підпису про ознайомлення з наказом відмовився, про що був складений акт. Облік робочого часу ОСОБА_1 , нарахування та виплату заробітної плати позивачу здійснювало ДП «Селидіввугілля», яка виплачувалась із фонду заробітної плати підприємства. Підтвердили обставини знаходження ОСОБА_1 безперервно з 12 грудня 2018 року по 04 червня 2019 року на лікарняному. В табелі обліку робочого часу ОСОБА_1 12 грудня 2018 року проставлено лікарняний та проведено оплату за цей день, як знаходження на лікарняному.  
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду 19 березня 2021 року пояснив, що 12 грудня 2018 року почував себе зле, функції генерального директора нікому не передавав, а 13 грудня 2018 року повідомив відповідача про знаходження на лікарняному та був непрацездатним по 04 червня 2019 року. До цього часу наказ про звільнення не бачив, відповідач або інші особи цей наказ йому не вручали. З приводу недопущення ОСОБА_3 до виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії ДП «Селидіввугілля» 12 грудня 2018 року він надав пояснення Державного секретарю, про те, що наказ № 609 до 11 грудня 2018 року включно на підприємство не надходив та про зміну складу комісії з реорганізацій підприємства він не знав. Вказаний наказ 10 грудня 2018 року йому приніс слідчий, при цьому в ньому нічого не зазначено, що він, як генеральний директор повинен робити. 28 березня 2019 року він знаходився на стаціонарному лікуванні та не міг знаходитися на підприємстві. В цей день його не ознайомлювали з наказом про звільнення. Запис до трудової книжки про його звільнення з роботи було зроблено працівниками третьої особи вже в  2020 році. Він не має відношення до подачі позову до Шевченківського районного суду міста Києва, подавати позов до вказаного суду він представника ОСОБА_9 не уповноважував, копію наказу про звільнення  останньому не передавав. З цього приводу він звернувся із заявою до правоохоронних органів.  Довіреність ОСОБА_9   він надавав раніше під час звернення з позовом до відповідача, коли останній відмовлявся укласти з ним контракт.
Представники позивача – ОСОБА_2 , ОСОБА_10 в апеляційному суді надали пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на апеляційні скарги. Пояснили також, що копію наказу про звільнення ОСОБА_1 представнику позивача ОСОБА_2 було видано відповідачем 05 червня 2019 року, після чого в місячний строк позивач в особі представника звернувся до суду з даним позовом. Роботодавцем до цього часу копія наказу про звільнення позивача з роботи не вручався останньому. У березні 2019 року, під час закриття лікарняного, позивач отримував трудову книжку, в яку не вносився в той час запис про звільнення позивача з роботи. На підприємство він не заходив. Трудову книжку Начальник відділу кадрів ОСОБА_11 винесла позивачу та передала за межами підприємства. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача – ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,  представників третьої особи ДП «Селидіввугілля» - Головенка А.О., Володіної О.О., які просили задовольнити апеляційні скарги відповідача та третьої особи, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, заперечення позивача ОСОБА_1   та його представників – ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, вислухав пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 ,  обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг відповідача та третьої особи, скасування рішення суду першої інстанції повністю, з  наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не  відповідає.
              
               Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
              
             Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина1 статті 4 ЦПК).
              
            Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
             Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
             Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
             Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
             За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
             Як вбачається з матеріалів справи, 24  червня 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання  незаконним наказу від 12 грудня 2018 року № 119-к/к про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля», поновлення останнього на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Підставами цього позову зазначено: звільнення позивача у порушення частини 1 статті 41 КЗпП України, без передбачених контрактом підстав, звільнення під час тимчасової непрацездатності  та без згоди профспілки підприємства, тобто з порушенням процедури звільнення
(т.1 а.с. 1-5). 

             Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог .

            При цьому, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції скасував наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості  України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля», поновив позивача на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля» та  з ДП «Селидіввугілля», яке залучено до участі у справі в якості третьої особи на  стороні відповідача, стягнув на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 446 377,71 грн, чим вийшов за межі заявленого позову, оскільки вимог про скасування оскаржуваного наказу позивачем не заявлялось та вирішив питання про обов`язки ДП «Селидіввугілля», яке не було залучено до участі у справі в якості  відповідача.

            З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обгрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

            Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України).
          Стаття 40 КЗпП України визначає підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а стаття 41 цього Кодексу - додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
           Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).
            Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, проводиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті,-також вимог статті 43 цього Кодексу (частина 3 статті 41 КЗпП України). 

          Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України).
          Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
         Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

             29 жовтня 2018 року Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, іменоване далі Уповноважений орган управління, в особі Державного секретаря Немчинова М.О., та ОСОБА_1 , іменований далі Керівник, уклали контракт, реєстраційний номер 7-в/18 (далі – Контракт) про таке: ОСОБА_1 призначається  на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля» на термін 1 рік з 30 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року включно (т.1 а.с 14 – 20).
             Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 29 жовтня 2018 року № 102-к/к ОСОБА_1 призначено з 30 жовтня 2018 року на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля», на умовах укладеного з ним контракту як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір (т.1 а.с.31).
              12 грудня 2018 року наказом  Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 119-к/к ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 12 грудня 2018 року відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України. Підставою видання зазначеного наказу є: доповідна записка директора Департаменту корпоративних та майнових відносин В.Кальніченка від 10.12.2018 № 12.3-ВН/1647-18, доповідна записка голови комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» Кобиляцького С.В. від 06.12.2018, пояснення ОСОБА_1 від 12.12.2018.   
             Контракт, укладений з ОСОБА_1 від 29.10.2018 № 7-в/18, вважати припиненим на підставі підпункту «м» пункту 25 цього контракту (з інших підстав, передбачених законодавством  (т.1 а.с.32).
             В доповідній записці ОСОБА_14 на ім`я Державного секретаря Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Немчинова М.О. від 10 грудня 2018 року № 12.3-ЕН/1647-18  зазначено, що  відповідно до наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 № 557 ДП «Селидіввугілля» перебуває в реорганізації шляхом приєднання до Державного підприємства «Національна вугільна компанія». Згідно з наказом Міненерговугілля від 30.11.2018 № 609 внесено зміни до складу комісії з реорганізації, призначивши головою комісії  ОСОБА_3 . Проте ОСОБА_1 всупереч рішенню органу управління, відомостям Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не допускає ОСОБА_3 до виконання своїх обов`язків та продовжує незаконно розпоряджатися майном ДП «Селидіввугілля», коштами та печатками (т.1 а.с.66).
             На пропозицію уповноваженої особи відповідача 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 надав особисті пояснення, в яких зазначив, що на підприємства в установленому законодавством порядку (вхідний номер 2299 від 09 листопада 2018 року)  був доведений наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07 листопада 2018 року № 557 з додатками. Згідно пунктів 2 та 3 зазначеного наказу утворено комісію з реорганізації підприємства та  затверджений її персональний склад (керівник, працівники, голови профспілок), а також затверджений План заходів з реорганізації. Іншої інформації чи рішень Міністерства енергетики та вугільної промисловості України щодо питань здійснення реорганізації підприємства, в тому числі наказ від 30 листопада 2018 року №  609, до його відома не доводилося, з 30 листопада 2018 року та до 10 годин 12 грудня 2018 року зазначений наказ  на адресу підприємства не надходив. З огляду на наведене, пояснив, що до 11 грудня 2018 року він взагалі не мав можливості допустити або не допустити голову комісії з реорганізації  підприємства ОСОБА_3 до виконання обов`язків, оскільки не був ознайомлений зі змістом наказу від 30 листопада 2018 року № 609. Крім того, зазначеним наказом на генерального директора взагалі ніяких обов`язків не покладалось та відсутні положення щодо визначення голови комісії робочого місця саме на території підприємства (т.2 а.с.225, 226).

              Зазначені пояснення щодо ненадходження  з 30 листопада 2018 року по 11 грудня 2018 року до ДП «Селивіввугілля» наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 30 листопада 2018 року № 609 підтверджується довідкою завідуючої канцелярії ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_15 (т.2 а.с. 227), поясненнями свідка ОСОБА_3 в апеляційному суді, який пояснив, що копію вказаного вище наказу він направив на адресу ДП «Селидіввугілля»  шляхом поштового зв`язку 07 грудня 2018 року, та наданим ним і оглянутим апеляційним судом повідомленням ОСОБА_3 , з якого вбачається, що копія наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України  № 609 від 30 листопада 2018 року отримано та  зареєстровано ДП «Селидіввугілля» 12 грудня 2018 року за вхідним номером 2604.

           Відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що станом на 12.12.2018 року ОСОБА_1 (на умовах укладеного контракту) зазначений як керівник та голова комісії з припинення або ліквідатор ДП «Селидіввугілля» (т.2 а.с.214 – 224).

             Отже, оскільки доказів доведення до відома в установленому законом порядку до відповідача до 12 грудня 2018 року  наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 609 від 30 листопада 2018 року, яким, відповідно до пояснень представників відповідача були припинені повноваження ОСОБА_1 , як керівника ДП «Селиліввугілля», матеріали справи не містять, станом на момент видання наказу про звільнення позивача з роботи, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 значився як керівник та голова комісії з припинення ДП «Селидіввугілля», відповідачем неправомірно зроблений висновок щодо вчинення ОСОБА_1 , як керівником підприємства, одноразового грубого порушення трудових обов`язків та звільнення його на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України.

             Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

            Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджував, що його звільнення  проведено з порушенням законодавства про працю, оскільки його звільнення відбулося в період тимчасової непрацездатності, що заборонено законом, та без погодження такого звільнення із профспілкою.        
          
            Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на робочому місці  12 грудня 2018 року, виконував свої обов`язки, підписував накази  від 12 грудня 2018 року №№№175-к,176-к,177-к про відрядження працівників в м.Київ (т.1.а.с.72-74), надав письмові особисті пояснення на ім`я Державного секретаря Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_5 , тощо,  та  о 16:.45 годин звернувся до чергового лікаря приймального відділення КНП «СЦМЛСМР», що підтверджується відповідною відповіддю лікарні (т.1.а.с.168, т.2 а.с.126).
            Тобто,  з  12 грудня 2018 року  позивач знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДК  № 881341, виданим КЛПУ Селидівською центральною міською лікарнею Селидівської міської ради  (т.1 а.с.135, 140, т.2 а.с.154 ). 
           З рапорту по оплаті за посадовими окладами за грудень 2018 року зроблена відмітка про знаходження ОСОБА_1 12 грудня 2018 року на лікарняному (т.2 а.с.212).  
             У судовому засіданні апеляційного суду представники підприємства підтвердили проведення оплати лікарняного ОСОБА_1 за 12 грудня 2018 року та усі послідуючі за ним лікарняні.

           У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених ст. 40, 41 КЗпП, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

            Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що в день звільнення 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, а тому був звільнений з посади з порушенням вимог частини 3 статті 40 КЗпП України. 

             З огляду на наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що наказ Міністерства енергетики  та вугільної промисловості  України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к виданий у порушення пункту 1 статті 41, частини 3 статті 40 КЗпП України, та є незаконним. У зв`язку з чим ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля» з 12 грудня 2018 року.

              Надходячи такого висновку колегія суддів не обмежується строком закінчення контракту, оскільки відповідно до пункту 28 Контракту передбачена можливість продовження його дії або укладення на новий строк. При цьому категоричних заперечень щодо продовження або укладення контракту з ОСОБА_1 на новий строк, уповноважений на укладення контракту орган, до суду не направив під час розгляду справи судом.

              В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають враховуючи наступне.
             Як вже зазначалось вище, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А              учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
             Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
              Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
             Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
             Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
             Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
              У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
              Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача, або до не всіх осіб, які повинні бути залучені до справи в якості відповідачів, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
              Кодексом законів про працю України передбачено особливу форму трудового договору – контракт. Особливість її полягає в тому, що роботодавцю і працівнику надається можливість максимально відійти від приписів трудового законодавства та обумовити окремі умови роботи на свій розсуд, зокрема: термін дії договору, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового (ч. 3 ст. 21 КЗпП). Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
             Відповідно до статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
             З керівником державного підприємства при прийнятті на роботу укладається контракт, в якому встановлюються, зокрема, умови і розміри його оплати праці.
            При визначенні умов і розмірів оплати праці керівників зазначених підприємств ураховуються норми постанови Кабінету Міністрів України від 19 травня 1999 року № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств».
             При цьому, умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників, з якими укладається контракт, визначаються угодою сторін. Розміри виплат не можуть бути меншими, ніж передбачено чинним законодавством, угодами і колективним договором, і залежать від виконання умов контракту. 
                Відповідно до пункту 17 Контракту за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, Керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством у результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених Керівнику посадового окладу в розмірі 25343 грн і фактично відпрацьованого часу.
                В судовому засіданні учасники справи  підтвердили, що нарахування і виплата заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалась ДП «Селидіввугілля» за рахунок прибутку підприємства, яке обліковувало робочий час позивача. Міністерством енергетики та вугільної промисловості України заробітна плата позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.
               Звертаючись із позовом про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 пред`явив позов лише до Міністерства енергетики та вугільної промисловості, яке є стороною укладеного між сторонами Контракту. ДП «Селидіввугілля» було залучено до участі у справі як третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору судом (т. 1 а.с.127).
             Оскільки, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ДП «Селидіввугілля», колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
              Проте ДП «Селидіввугілля» до участі в справі як співвідповідач не залучено, клопотань про його залучення співвідповідачем за цим позовом позивач  не заявляв, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
           Обґрунтування позову ОСОБА_1 про те, що його звільнення відбулось без попередньої згоди із профспілкою відхиляються колегію суддів, оскільки вони не грунтуються на нормах матеріального права.
              Відповідно до  ст. 43-1 КЗпП звільнення за пунктом 1 статті 41 КЗпП зазначених категорій працівників (керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами) за одноразове грубе порушення трудових обов`язків допускається без згоди профспілкового органу.

              Підлягають відхиленню і доводи апеляційної скарги ДП «Селидіввугіля» щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.
             Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
           У статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
      Згідно частини 1, 4 статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
      Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

                Отже, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки. 
             З досліджених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , відповідно до листка непрацездатності серії АДК № 881341, виданого КНП «Селидівська центральна міська лікарня Селидівської міської ради» (далі -  КНП «СЦМЛ СМР», з 12 грудня 2018 року знаходився на лікарняному (т.1 а.с.135, т.2 а.с.154), який було продовжено, та відповідно до листка непрацездатності  № 881572, виданого цим же лікувальним закладом, позивач з 13 грудня 2018 року по 11 січня 2019 року знаходився на стаціонарному лікуванні (т.1 а.с. 136, т.2 а.с.155).
            Випискою  із медичної карти амбулаторного хворого КНП «СЦМЛ СМР» підтверджується, що ОСОБА_1   з 14 січня 2019 року по 25 березня 2019 року знаходився на амбулаторному лікуванні (т.2 а.с.213).
            Відповідно до виписки  із медичної карти  № 4353/282 стаціонарного хворого неврологічного відділення  Комунального закладу охорони здоров`я Обласної лікарні Інтенсивного лікування, ОСОБА_1 з 25 березня 2019 року по 04 червня 2019 року  знаходився на стаціонарному лікуванні та виписаний до праці 05 червня 2019 року (т.1 а.с.41).

            Обставини знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному та амбулаторного лікуванні безперервно з 12 грудня 2018 року по 04 червня 2019 року та видачі йому лікувальними закладами  за цей період листків непрацездатності, які останнім було здано до ДП «Селидіввугілля»,  підтвердили в апеляційному суді представники третьої особи та не заперечували представники відповідача.

             05 червня 2019 року  за згодою ОСОБА_1 , адвокат Сакун В.А. звернувся до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України з запитом про видачу, зокрема, копії наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Селидвівугілля», яка була видана відповідачем 13 червня 2019 року, що підтверджується листом Міненерговугілля за № 05/16-5735 (т.1 а.с. 28, 30, 32, т. 2 а.с. 206, 207).  

          Таким чином, саме 13 червня 2019 року є днем видачі ОСОБА_1 наказу про звільнення з посади генерального директора  ДП «Селидіввугілля» № 119 – к/к.

              Враховуючи ті обставини, що з позовом  про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся  до суду 24 червня 2019 року, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущений місячний строк  звернення до суду з даним позовом.

             Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 463/952/15 (провадження № 61-5139св18), якій  зроблено висновок, що зі змісту статті 233 КЗпП України вбачається, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дня його направлення або оголошення його змісту.

              Дійшовши такого висновку колегія суддів відхиляє доводи відповідача та третьої особи про те, що днем отримання позивачем копії оскаржуваного наказу слід вважати  саме 12 грудня 2018 року, яка була направлена  відповідачем на електронну адресу ДП «Селидіввугілля» та передана позивачу працівниками підприємства, з посиланням на те, що при зверненні з аналогічним позовом до Шевченківського районного суду міста Києва у грудні 2018 року до позову була долучена копія наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора з огляду на наступне.  

               Матеріали справи не містять доказів про те, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, відповідно до положення частини 4 статті 149 КЗпП України, 12 грудня 2018 року повідомило ОСОБА_1 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.               
            13 грудня 2018 року на адресу Міненерговугілля надіслано повідомлення в.о. начальника відділу кадрів ДП «Селидіввугілля»  М.Ємець про неможливість ознайомлення генерального директора підприємства ОСОБА_1 зі змістом наказу Міненерговугілля від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, оскільки він з 12 грудня 2018 року знаходиться на лікарняному (т. 1 а.с.75, т.2 а.с. 229).
              З листа начальника Управління по роботі з персоналом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за № 16.2-ВИХ/240-18 від 13 грудня 2018 року вбачається, що за вказаним вище фактом відповідальними особами  Міненерговугілля  складено акт та рекомендовано керівництву державного підприємства притягнути до дисциплінарної відповідальності  керівника структурного підрозділу по роботі з персоналом, який допустив порушення вимог нормативно-правових актів (т.1 а.с.77, т. 2 а.с. 230).
              В апеляційному суді свідок ОСОБА_7 пояснила, що відповідачем не давалось їй доручення на ознайомлення позивача з наказом про звільнення з роботи, копія якого надійшла на електронну адресу ДП «Селидіввугілля». Зазначену копію вона передала до приймальні секретарю ОСОБА_8 , в цей день ОСОБА_1 вона не бачила та особисто сканкопію наказу про його звільнення позивачу не передавала. 
              Поясненнями свідка ОСОБА_8 в апеляційному суді також не підтверджується вручення позивачу 12 грудня 2018 року наказу про звільнення, яка пояснила, що вся документація, у тому числі яку заносила в цей день виконуюча обов`язки відділу по роботі з персоналом ОСОБА_7 ,  знаходилась у папці. Оскільки ОСОБА_1 в цей день зле себе почував і пішов з роботи раніше закінчення робочого дня, вона не заносила йому папку  з документами, як і  наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи.
              З пояснень в апеляційному суді свідка ОСОБА_3 також не можна зробити категоричного висновку про вручення ОСОБА_1 копії наказу про звільнення останнього з роботи, оскільки свідок не бачив, який наказ заносила до приймальні генерального директора підприємства ОСОБА_7 . При бесіді з позивачем, останній пояснив, що його звільнили, але він не бачив, що в розпорядженні ОСОБА_1 був саме наказ про звільнення.
             З матеріалів справи та досліджених відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень по справі № 761/48096/18  вбачається, що у грудні 2018 року представник ОСОБА_16 від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України  з позовом про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, з підстав необґрунтованості висновків відповідача про невиконання позивачем обов`язків покладених на керівника наказами, дорученнями та іншими документами уповноваженого органу управління, в додатку до якого надано копію наказу  Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к (т.1 а.с.98-101).

             При цьому, зазначені обставини не можуть вважатись достовірним доказом вручення ОСОБА_1 12 грудня 2018 року  оскаржуваного наказу, факт вручення наказу про звільнення заперечується позивачем та не підтверджений відповідачем належними та достовірними доказами і ґрунтуються лише на припущеннях останнього, що не відповідає положенням частини 6 статті 81 ЦПК України. 
            
            Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 з 12 грудня 2018 року по 04 червня 2019 року знаходився на лікарняному, що підтверджується наданими до матеріалів справи листками непрацездатності  та виписками з історій хвороби. 

           Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.    Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк, поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
          Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
          Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

          З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у передбачений статтею 233 КЗпП України  місячний строк з дня вручення його представнику за його погодженням копії наказу про звільнення. 
              При цьому апеляційним судом встановлено, що належним чином оформлену трудову книжку, а саме з внесенням запису про звільнення позивача з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» позивач отримав восени 2020 року, про що в судовому засіданні пояснив позивач та не заперечували представники відповідача та третьої особи. 

       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо закриття провадження у справі із скасуванням рішення суду першої інстанції, враховуючи ті обставини, що постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року, на підставі якої,  у зв`язку з відмовою представника позивача від позову, судом була прийнята відмова позивача від позову  та провадження у справі № 761/48096/18 закрито, та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, якою залишена без змін вказана ухвала суду першої інстанції, і справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.5 а.с. 143, 144, 146 – 149).

            Щодо судових витрат  
            Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
   До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина 3 стаття 133 ЦПК України).
            Згідно із статею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
            За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
            Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
            Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
            Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

            Як передбачено пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробтної плати та поновлення на роботі.

            Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).
           Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
           Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
             З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з даним позовом до суду позивачем сплачено судовий збір 768,40 грн (т.1 а.с. 6).
             При подачі апеляційних скарг відповідачем Міністерством енергетики та вугільної промисловості  України сплачено судовий збір 9000,75 грн (т.1 а.с.206, т.2 а.с. 16), третьою особою ДП «Селидіввугілля» - 7848,27 грн (т.1 а.с.198, т.2 а.с. 11).  
             З матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_2 приймав участь у розгляді справи на підставі ордеру, договору від 10 січня 2019 року та додаткової угоди від 06 червня 2019 року до договору від 10 січня 2019 року, додатком до якого визначено перелік наданих адвокатом послуг та  порядок обчислення ціни (вартості) правових послуг (гонорару)  (т.1 а.с.42, 134).
             З акту виконаних робіт (наданих послуг) вбачається, що позивач (клієнт) отримав послуги, вартість яких становить 8900 грн., які ним сплачено, що підтверджується  розрахунковою квитанцією   від 10  жовтня 2019 року  АААП № 917886 (т.1 а.с.170). 
              З огляду на наведе вище, з відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, які складаються із судового збору 768,40 грн,  витрат на професійну правничу допомогу 4450 гривень, та в дохід держави 768,40 грн. 
             Понесені відповідачем та третьою особою ДП «Селидіввугілля» витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме Міністерству енергетики та вугільної промисловості  України 6695, 55 грн,  ДП «Селидіввугілля» -  5543,07 грн. 
           
Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

            Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Міністерства енергетики та вугільної промисловості  України в особі голови комісії з проведення реорганізації Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Оржель О.А. та ДП «Селидіввугілля» в особі голови комісії з реорганізації державного підприємства «Селидіввугілля» Кобиляцького С.В. підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції  підлягає скасуванню повністю, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України  в частині визнання незаконним наказу та поновлення позивача на роботі на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля». В решті позову слід відмовити у зв`язку з пред`явленням його до неналежного відповідача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

                                                        П о с т а н о в и в:
            Апеляційні скарги Міністерства енергетики та вугільної промисловості  України в особі голови комісії з проведення реорганізації Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Оржель Олексія Анатолійовича та Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі голови комісії з реорганізації державного підприємства «Селидіввугілля» Кобиляцького Сергія Васильовича задовольнити частково.
            Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року скасувати повністю і ухвалити нове рішення.
             Позов  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
            Визнати незаконним наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12 грудня 2018 року № 119-к/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » та поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Державного підприємства «Селидіввугілля» з 12 грудня 2018 року.
            У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
            Стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (код ЄДРПОУ 37471933, місце знаходження: 01001 місто Київ, вулиця Хрещатик, 30) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,  тимчасове місце проживання/ перебування: АДРЕСА_1 ) судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, які складаються із судового збору 768 гривень 40 копійок та витрат на професійну правничу допомогу 4450 гривень. 
            Стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (код ЄДРПОУ 37471933, місце знаходження: 01001 місто Київ, вулиця Хрещатик, 30) в дохід держави судовий збір, у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції 768 гривень 40 копійок.
             Компенсувати Міністерству енергетики та вугільної промисловості України  (код ЄДРПОУ 37471933, місце знаходження: 01001 місто Київ, вулиця Хрещатик, 30) судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції 6695 гривень 55 копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
            Компенсувати Державному підприємству «Селидіввугілля» (код ЄДРПОУ 33426253, місце знаходження: 85400, Донецька область, місто Селидове, вулиця Карла Маркса, 41) судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції 5543 гривні 07 копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 19 травня 2021 року.

                Судді:                                                                                                                         Т.Б.Ткаченко

                                                                                                                                                     В.М.Барков

                                                                                                                                                     Є.Є.Мальцева