Номер провадження: 22-ц/813/3906/21 
Номер справи місцевого суду: 2-248/10
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю:
               секретаря                 Хухрова С.В.,
               скаржника                         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гуменюка Валентина Вікторовича, та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області (нині - Другий Київський ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Другий Київський ВДСВ у м. Одесі) з винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №2-248\10, виданих 06.10.2010 року Київським районним судом м. Одеси та вимагає скасувати постанови державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень; скасувати постанову про арешт всього майна боржника, винесену в межах виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 з примусового виконання виконавчого листа №2-248\10; скасувати постанову про стягнення 20% пенсії в межах виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 з примусового виконання виконавчого листа №2-248\10; зобов`язати державного виконавця ОСОБА_2 повернути грошові кошти, незаконно вилучені з пенсії у період з 2015 року по 2019 рік на примусове виконання виконавчого листа №2-248\10.

В судовому засіданні від 10.12.2019 року суд першої інстанції задовольнив клопотання ОСОБА_1 про витребування з Другого Київського ВДВС у м. Одесі виконавчих проваджень, відкритих на примусове виконання виконавчих листів №2-248\10, виданих Київським районним судом м.Одеси 06.10.2010 року.
19.05.2020 року державний виконавець Другого Київського ВДВС у м. Одесі Гуменюк В.В. надав клопотання про закриття провадження по даній справі з тих підстав, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі про визнання незаконними дій з винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 з примусового виконання виконавчого листа №2-248\10, виданого Київським райсудом м. Одеси 06.10.2010 року та постанови про звернення стягнення на пенсію боржника.
Підтримуючи свої вимоги, ОСОБА_1 стверджував:
що постанови державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень №48185933 і №48186012 від 14.07.2015 року винесені після спливу річного строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання; 
що державний виконавець неправомірно вчиняв виконавчі дії в період з 2017-2019 роки в межах виконавчих проваджень №48185933 і №48186012, тому як ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 05.12.2016 року визнано постанови про відкриття цих проваджень незаконними;
що державний виконавець незаконно вчиняє виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа №2-248\10 про стягнення грошових коштів на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль», тому як має місце заміна кредитора – право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК Довіра та гарантія». 
На думку ОСОБА_1 після ухвалення 07.11.2018 року Приморським райсудом м. Одеси рішення по справі №522\18188\17 про визнання кредитного договору дійсним, заочне рішення Київського райсуду м. Одеси від 06.10.2010 року про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за цим кредитним договором втратило чинність і, відповідно, виконавчі листи, видані судом на виконання рішення є такими, що не підлягають виконанню.
Незаконними ОСОБА_1 вважав також і постанови державного виконавця про арешт його майна та про звернення стягнення на пенсію боржника, що виносились в межах виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 з примусового виконання виконавчих листів по цивільній справі №2-248\10 і вимагає скасувати арешт майна і стягнення 20% пенсії та зобов`язати державного виконавця ОСОБА_2 повернути грошові кошти, незаконно вилучені з пенсії у період з 2015 року по 2019 рік на примусове виконання виконавчих листів у справі №2-248\10.
Заперечуючи проти скарги ОСОБА_1 , державний виконавець Гуменюк В.В. у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що на виконанні Другого Київського ВДВС в м. Одесі перебувають виконавчі провадження №48185933 та №48186012 з примусового виконання виконавчих листів №2-248\10, виданих Київським райсудом м.Одеси 06.10.2010 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк аваль» судових витрат в сумі 1820 грн. і стягнення боргу в сумі 323754,28 грн. 
В межах цих виконавчих проваджень 14.11.2019 року він виніс постанову про арешт коштів боржника (а.с.73). В постанові вказано:
«накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та\або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику». 
Відомостей про арешт коштів на рахунку боржника, на який ОСОБА_1 отримує соціальну виплату, він не отримував, тому внести в постанову відповідні виправлення не має правових підстав. 
Щодо інших постанов в межах вищевказаних виконавчих проваджень державний виконавець пояснив наступне: постанови про відкриття виконавчих проваджень винесені іншим державним виконавцем і ОСОБА_1 неодноразово і з різних правових підстав оскаржував ці постанови, однак вимоги скаржника судовими рішеннями залишені без задоволення. Постанови про арешт майна боржника в межах виконавчих проваджень №48185933 та №48186012 не виносились і тому відсутні. Вимоги скаржника про повернення грошових коштів, стягнутих з пенсії боржника на примусове виконання виконавчих листів не підлягають задоволенню, тому як не грунтуються на вимогах Закону.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020  року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського ВДВС в м. Одесі Гуменюка В.В. та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, зобов`язання вчинити певні дії, було залишено без задоволення (т.3, а.с.193-198).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020  року, та постановлення нової, якою задовольнити його скаргу у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с.201-206).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю апелянта ОСОБА_3 , у відсутності інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 28.04.2021 року, на 12.20 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.4, а.с. 26-28). 
При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 
Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за участю апелянта ОСОБА_1 , за відсутності інших учасників справи та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського райсуду м. Одеси від 05.07.2010 року були задоволені позовні вимоги ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором споживчого кредиту. На користь банку суд стягнув з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитом в сумі 323 754,28 грн., із ОСОБА_1 на користь банку також стягнуті судові витрати в сумі 1820 грн. (т.3, а.с.92-93). 
Вказане судове рішення залишено без змін, про що Одеським апеляційним судом було прийнято відповідну постанову від 06.02.2020 року (т.3, а.с.134-137).

На виконання вищевказаного рішення суду першої інстанції 06.10.2010 року суд видав виконавчі листи, в яких зазначено, що вони можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років (т.3, а.с.10, 11).
В указаний строк стягувач звернувся до державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання виконавчих листів про стягнення грошових коштів із ОСОБА_1 . 

На зворотній стороні вказаних виконавчих листів містяться відмітки про повернення виконавчих документів стягувачу 29.12.2012 року і 27.06.2014 року з підстав, визначених п.4 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».
14.07.2015 року стягувач, яким був ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», знову звернувся до Другого Київського ВДВС в м. Одесі з заявою про прийняття виконавчих листів по справі №2-248\10 до виконання. 
В це же день, тобто 14.07.2015 року Державний виконавець Другого Київського ВДВС у м. Одесі Ордатій Я.І., який не залучений до участі у даній цивільній справі, виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів у справі №2-248\10, виданих Київським райсудом м. Одеси 06.10.2010 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь «Райффайзен банк Аваль» грошових коштів в сумі 323754,28 грн. і в сумі 1820 грн.

У зв`язку з тим, що скаржник ОСОБА_1 на той час мав заборгованість по кредитним договорам з ВАТ «МТБ» і ПАТ «Дельта Банк», 21.07.2015 року виконавче провадження №48186012 з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-248\10 про стягнення із ОСОБА_1 323754,28 грн., постановою державного виконавця Київського ВДВС в м. Одесі Ордатієм Я.І. було приєднане до зведеного виконавчого провадження №52035589 (т.3, а.с.63).

Однак в подальшому, а саме 21.08.2017 року постановою державного виконавця вищезазначене виконавче провадження №48186012 з примусового виконання виконавчого листа №2-248\10, виданого Київським райсудом м. Одеси 06.10.2010 року, було виведене із зведеного виконавчого провадження (т.3, а.с.57).

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що станом на день розгляду даної справи на виконанні Другого Київського ВДВС в м. Одесі перебувають виконавчі провадження №48185933 та №48186012 з примусового виконання виконавчих листів у справі №2-248\10, виданих Київським районним судом м. Одеси 06.10.2010 року.

Суд першої інстанції також вказав, що в 2016 році ОСОБА_1 вже звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Оплатія Я.І. з винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №2-248\10, виданих 06.10.2010 року Київським райсудом м. Одеси та вимагав скасувати постанови державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень від 14.07.2015 року № 48185933 і № 48186012. Підставами скасування постанов скаржник зазначав, що вказаний державний виконавець відкрив виконавчі провадження після спливу строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання; виконавчі документи містили виправлення; копії постанов про відкриття виконавчих проваджень не були направлені боржнику.
Зазначена скарга ОСОБА_1 була розглянута та ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2016 року, яка набрала законної сили, скаргу було задоволено частково: суд визнав неправомірними дії державного виконавця Київського ВДВС в Одеській області щодо не направлення боржнику ОСОБА_1 копій постанов від 14.07.2015 року про відкриття виконавчих проваджень. 
Однак, вимоги скаржника про скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень суд залишив без задоволення, через їх безпідставність (т.1, а.с.167-170).
Таким чином, в цивільній справі № 520/10954/16-ц, провадження №4-с/520/114/16 питання про визнання незаконними постанов про вікриття виконавчих проважень №48185933 і №48186012 від 14.07.2015 року, з посиланням на те, що вони відкриті після збігу річного строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів вже були предметом судового розгляду і по ним прийнято судове рішення, яке набрало законної сили, а тому у відповідності до вимог, передбачених ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішеням у цивільній справі, вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на час видачі вказаних виконавчих листів, тобто 06.10.2010 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» №606-ХІV, в редакції 1999 року зі змінами, а тому строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був встановлений в 3 роки, про що і зазначено у вказаних виконавчих листах.
Річний строк був встановлений лише в березні 2011 року, на підставі Закону України про внесеня змін в Закон України «Про виконавче провадження» від 04.11.2010 року.
З підстав викладеного, слід дійти висновку про те, що строк пред`явлення вищевказаних виконавчих листів був встановлений в 3 роки, про що було зазначено у цих виконавчих листах.

Оскільки, як було вказано вище, 29.12.2012 року і 27.06.2014 року, відповідно, з підстав, визначених п.4 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», вказані виконавчі листи були повернуті стягувачу, про що мається відмітка на зворотній стороні цих виконавчих листів, то відкриття виконавчих проваджень 14.07.2015 року здійснено у встановлений трирічний строк, так як він переривався, що передбачено як статтею 23 Закону України «Про виконавче проваження», в редакції, яка була чинною на час видачі виконавчих листів, так і ст. 12 вказаного Закону, в редакції, яка є чинною на даний час.
При цьому колегія суддів вважає за необідне зазначити, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника,  а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадженя», в редакції яка діє до теперішнього часу, строк виконання судового рішення є 1 рік, є помилковими, оскільки з часу набрання законної сили новим Законом «Про виконавче провадженя», тобто з 06.10.2016 року строк предявлення виконавчого документу, виданого судом, встановлений знову в 3 роки і регулюється дане питання ст. 12 вказаного Закону. 
З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що винесені 14.07.2015 року державним виконавцем Київського ВДВС в м. Одесі Ордатій Я.І. постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчих листів 2-248\10, виданих Київським районним судом м.Одеси 06.10.2010 року про стягнення в солідарному порядку із ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів в сумі 323754,28 грн. і судових витрат в сумі 1820 грн., є правомірними.

Що стосується вимог скаржника ОСОБА_1 щодо скасування арешту усього майна, то суд дійшов правильного висновку про те, що в межах виконавчих проваджень №48185933 і №48186012 такі постанови державним виконавцем не виносились і матеріали справи не мають доказів доводів скаржника в цій частині.

Доводи скаржника про заміну сторони стягувача не підтверджені належними доказами, так як відповідна ухвала як у матеріалах даної справи так і у матеріалах виконавчих проваджень відсутня, а тому суд дійшов правильного висновку про необгрунтованість цих доволів.

Також суд дійшов правильного висновку про безпідставність доводів ОСОБА_1 про те, що після визнання договору кредиту, укладеного у 2007 році дійсним, рішенням суду у 2018 році, заочне рішення суду, ухвалене у 2010 році за позовом Банку про стягнення боргу за договором кредиту, втратило чинність.
Крім того, як було вказано вище, постановою Одеського апеляційного суду від 06.02.2020 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року було залишено без змін (т.3, а.с.134-137).

Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
У відповідності до ч. 3 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

14.11.2019 року державний виконавець Гуменюк В.В. дійсно виніс постанову про арешт коштів боржника (т.3, а.с.73). Однак, в постанові вказано: «Накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та\або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику». 
Таким чином, після отримання постанови державного виконавця про арешт коштів, які знаходяться на рахунку, що належать боржнику ОСОБА_1 , АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повинен був повідомити виконавця, що рахунок, на який накладено арешт, є рахунком зі спеціальним режимом призначення, на який законом заборонено накладення арешту і повернути зазначену постанову без виконання. Оскільки суду сторонами не надані належні і відповідні докази того, що Банк таке повідомлення на адресу виконавця направив (або не направив), суд також дійшов обгрунтованого висновку про те, що в цій частині вимоги, викладені в скарзі, є не доведеними.

Стосовно постанови державного виконавця від 16.05.2016 року про звернення стягнення на пенсію боржника ОСОБА_1 , то згідно вказаної постанови державний виконавець Ордатій Я.І. стягнув з боржника ОСОБА_1 лише грошову суму у розмірі 20% щомісячно від пенсії боржника (т.3, а.с.95).
Крім того, вказана постанова у даному провадженні не оскаржувалась.

При вирішенні даної справи суд приймає до уваги наступне. Рішенням Київського райсуду м.Одеси, ухваленим 11.02.2020 року по справі №520\5012\19 за позовом ОСОБА_1 до Другого Київського ВДВС м.Одеси ГТУЮ про визнання незаконним та скасування зведеного виконавчого провадження, скасування арешту рухомого та нерухомого майна, звернення стягнення на пенсію боржника, відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог, у тому числі і щодо скасування постанови державного виконавця на звернення стягнення на пенсію боржника. Рішення суду набрало законної сили (т.3, а.с.131-133).

Таким чином, враховуючи викладені обставини, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що з нього незаконно утримується вся пенсія і соціальна допомога, є безпідставними, оскільки не відповідають дійсності.

Рішенням Київського райсуду м. Одеси, ухваленим 27.02.2020 року по справі за №520\15764\19 за позовом ОСОБА_1 до Другого Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про звільнення майна з-під арешту позивачу відмовлено у задоволенні позову. Рішення суду також набрало законної сили.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд незаконно розглянув справу, не повідомивши його належим чином про час і місце судових засідань, оскільки як вбачається з матеріалів справи, скаржник ОСОБА_1 приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, у тому числі в судовому засіданні, в якому була прийнята оскаржувана ухвала суду (т.3, а.с.30, 123, 166, 190).

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про повернення на його користь неправомірно стягнутих грошових коштів в порядку незаконного виконання судового рішення, то колегія суддів зазначає, що оскільки матеріали справи не мають доказів незаконного відкриття виконавчого провадження і стягнення на підставі його грошових коштів на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, підстав для повернення цих коштів матеріали справи не містять.

Що стосується клопотання державного виконавця Гуменюка В.В. про закриття провадження у справі, з посиланням на те, що аналогічна справа перебуває на розляді суду адміністративної юрисдикції, то воно є безпідставним, так як постановою п`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року адміністративне провадження у справі було закрито, оскільки розгляд даної справи має розглядатись за правилами цивільної юрисдикції (т.3, а.с.162-165).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, п.1 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 11.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                                 С.М. Сегеда        

                                                                                Л.А. Гірняк 

                                                                                        О.С. Комлева