П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1923/20	

Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Миколаїв, 21 жовтня 2020 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                                                                               Танасогло Т.М.,
суддів:                                                                                                                                             Димерлій О.О., Єщенко О.В.

секретар судового засідання                                                                    Колесніков-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа – ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу від 21.04.2020 року № 22/06; поновлення на посаді з 01.05.2020 року; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.05.2020 року; зобов`язання вчинити певні дії,-,-
В С Т А Н О В И В :

У травні 2020року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправним і скасування наказу голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за № 22/06 від 21 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, 30 квітня 2020 року відповідно частини 1-1 статті 87 Закону України Про державну службу, у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, з припиненням державної служби; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з 01.05. 2020 року; зобов`язання Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади державної служби відповідно до Закону Про державну службу та видати наказ з цього приводу; стягнення з Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, а у випадку його ліквідації до фактичного виконання рішення суду, з правонаступника - Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2020 року до дня поновлення на роботі за кожен день вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивачки з посади державної служби є незаконним, оскільки їй безпідставно відмовлено в переведенні до нового органу. Крім того, жодної посади позивачу запропоновано не було, хоча вакантні посади наявні. При проведенні вивільнення, на думку позивача, орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Посилаючись на приписи ч.2 ст. 40 КЗпП України, позивачка зазначила, що звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. В розпорядчому акті органу державної влади - в постанові Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області. Разом з тим, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який визначено його правонаступником. Отже, у Головному територіальному управлінні юстиції Миколаївської області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація. Тому, на думку позивачки, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією, зокрема: довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників; персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення; запропонувати працівникові іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю рівнозначну або нижчу посаду; за відсутності згоди на переведення на іншу посаду - отримати попередню згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, на звільнення працівника. Головою ліквідаційної комісії грубо проігноровано вимоги п.10 ст. 42 Кодексу Законів про працю України, яка передбачає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Позивачу до виходу на пенсію залишилось відпрацювати 4 місяці.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за № 22/06 від 21 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, 30 квітня 2020 року відповідно частини 1-1 статті 87 Закону України Про державну службу, у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, з припиненням державної служби.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з 01.05.2020 року.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 62 792, 52 гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки про відсутність реального скорочення посади позивача та помилково застосовано до спірних правовідносин норми ч.ч. 3,4 ст. 36 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачки з ГТУЮ, останній припинив виконання завдань та функцій, покладених на нього Міністерством юстиції України, у відповідача у справі був відсутній штатний розпис та відповідно будь-які передбачені штатним розписом посади. Вказані обставини не заперечувались сторонами, і підтверджують той факт, що посада начальника відділу з питань нотаріату ГТУЮ у Миколаївській області була реально скорочена. До того ж апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно було застосовано до спірних правовідносин ч.1 ст.40КЗпП та ч.ч. 3,4 ст. 36 КЗпП, оскільки для даних правовідносин застосовуються спеціальні норми правового регулювання – норми ЗУ «Про державну службу». Саме вказаний Закон є спеціальним, з питань вступу, проходження та припинення державної служби. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю» від 12.12.2019 року № 378-ІХ, буловнесено ряд законодавчих змін до КЗпП, які набули чинності 02.02.2020р. Враховуючи норми цього Закону, в разі звільнення державного службовця у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників не застосовуються положення ч.2 ст.40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення працівника допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу. Також, і не застосовуються положення ч.2 ст. 49-2 КЗпП України про необхідність врахування переважного права працівника на залишення на роботі.
15.02.2021 року за вхід. № 3041/21 від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначаючи про необґрунтованість доводів апелянта, позивачка у справі просить відмовити у задоволенні скарги та залишити судове рішення суду першої інстанції без змін. ОСОБА_1 додатково наголосила про безпідставність тверджень апелянта про те, що її було звільнено у зв`язку із ліквідацією, оскільки фактично ліквідації не було, а відбулась реорганізація органу; наголосила на необхідності відповідачем дотримання процедури, що була закріплена в КЗпП України при її звільненні. Також, вважає безпідставним посилання апелянта на норми ст. 41, ст. 87-1 ЗУ №889-VII, якими встановлено додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення та визначено умови переведення таких службовців на вакантні посади, оскільки відповідач допущено порушення рішення суду від 12.03.2020р., яким попереднє звільнення ОСОБА_1 на підставі ст. 87-1 вищевказаного Закону визнано протиправним.
22.02.2021 року за вхід. № 3593/21 від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду надійшла відповідь на відзив позивача на апеляційну скаргу, у якому відповідач наголошував на хибності позиції позивача та висновків суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 40 КЗпП України та ч. 2 ст. 79-2 КЗпП України, оскільки звільнення позивачки відбулось у зв`язку із ліквідацією органу, у якому вона працювала. Також, відповідач звертає увагу на те, що 30.12.2020р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи – Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Таким чином, на час розгляду справи цей орган є ліквідованим.
09.04.2021 року (вхід. №7334/21) від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому третя особа вказала про те, що на момент звільнення позивачки ГТУЮ у Миколаївській області перебувало в стані ліквідації, та законодавство яким регулювався порядок звільнення державних службовців зазнало значних змін. Так, за приписами чинного на час звільнення позивачки законодавства, не застосовуються положення ч. 2 ст. 40, ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, в разі звільнення державного службовця у випадку в тому числі ліквідації підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Враховуючи обставини справи, та те, що позивача було у передбачений строк повідомлено про майбутнє вивільнення, з огляду на відсутній обов`язок у роботодавця пропонування працівнику вакантної посади державної служби та врахування переважного права на залишення на роботі, тощо, відповідач цілком обґрунтовано та правомірно прийняв наказ № 22/06 від 21.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 25.11.2005 року по 28.12.2019 року працювала в Головному територіальному управлінні юстиції у Миколаївській області на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки. Остання займана посада позивача - начальник відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
На підставі наказу ГТУЮ у Миколаївській області від 03.03.2018 року за №578/06, ОСОБА_1 присвоєно 5 ранг державного службовця.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції та на виконання наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 18.10.2019 року внесено запис про рішення засновників (учасників) юридичної особи щодо припинення юридичної особи (Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області) в результаті ліквідації.
Згідно з даними Реєстру 29.10.2019 року створено Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де в його в складі перебуває структурний підрозділ у Миколаївській області, та яке є правонаступником ГТУЮ у Миколаївській області.
18.10.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про початок ліквідаційної процедури відповідача 1 - Головного територіального управлінням юстиції у Миколаївській області.
29.10.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), код - 43315529, адреса - 65007, м. Одеса, вулиця Богдана Хмельницького, 34.
Наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 року № 4365/5 "Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій" встановлено, що Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області з 28.12.2019 року припиняє здійснення повноважень та функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, у зв`язку зі створенням та початком функціонування Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" призначено голови ліквідаційних комісій територіальних органів юстиції, що ліквідуються.
Головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області призначено ОСОБА_2 (на той час обіймала посаду першого заступника начальника ГТУЮ у Миколаївській області).
25.10.2019 року, в ході проведення реорганізації, листом голови ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_3 позивача повідомлено про її вивільнення, у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
27.12.2019 року головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 видано наказ №6395/06 про звільнення позивача з посади начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з 28 грудня 2019 року відповідно до частини 1-1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із ліквідацією ГТУЮ у Миколаївській області, з припиненням державної служби.
Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась з позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі № 400/144/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) задоволено, визнано протиправним і скасовано наказ голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за № 6395/06 від 27.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, 28 грудня 2019 року відповідно частини 1-1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, з припиненням державної служби та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з 29.12. 2019 року.
На виконання рішення суду головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області 24 березня 2020 року видано наказ № 18/06 Про скасування наказу від 27 грудня 2019 року № 6395/06 «Про звільнення ОСОБА_1 » . Наказом № 19/06 від 24 березня 2020 року позивача поновлено на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з 29 грудня 2019 року.
31 березня 2020 року головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області видано наказ № 20/06 про те, що позивач приступила до роботи з 31 березня 2020 року.
В цей же день ОСОБА_1 було вручено попередження за підписом голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та звільнення із займаної посади не пізніше ніж за 30 календарних днів з дня попередження.
21 квітня 2020 року головою ліквідаційної комісії видано наказ № 22/06 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з 30 квітня 2020 року у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу, з припиненням державної служби.
Не погоджуючись з прийнятим відповідачем наказом про звільнення, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 не дотримався процедури вивільнення працівників у зв`язку із реорганізацією, визначеною законодавством про працю. Суд першої інстанції також вказав на недоведеність юридичного факту ліквідації державного органу. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами Конституції України (ч. 2 ст. 38), громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби.
Частиною 1 статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною другою статті 2 КАС України регламентовано, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015, №889-VIII (надалі – Закон України№889-VIII).
У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України №889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Як встановлено п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України № 889-VIII,державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону).
Приписами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII, в редакції з 20.03.2020р., чинній на час повідомлення позивачки про наступне вивільнення, передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.
Частиною 3 ст. 87 Закону України № 889-VIII в свою чергу визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Згідно з частинами першою-третьою статті 5 Закону України № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, норми КЗпП застосовуються до спірних правовідносин, якщо вони безпосередньо не врегульовані спеціальним Законом України № 889-VIII.
Аналізом вказаної вище норми 87 Закону України № 889-VIII слідує, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1-1 частини першої цієї статті чітко не визначена, тому до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство про працю КЗпП України.
В свою чергу, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.
Отже, ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», тому на ці правовідносини поширюються положення ч.3 ст. 49-2 КЗпП України.
Разом з тим, відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року).
При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України, може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
Апеляційним судом встановлено, що позивач перед звільненням займала посаду державної служби в Головному територіальному управлінні юстиції у Миколаївській області - територіальному органі Міністерства юстиції України. Про наступне вивільнення позивача було персонально попереджено за місяць, як це передбачено п.1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу".
Матеріалами справи підтверджено, що 31.03.2020 року ОСОБА_1 вручено попередження про вивільнення.
30.04.2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією цього державного органу, проведеною на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року.
Також, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області. 
Пунктом 2 цієї постанови утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
У відповідності до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року:
- територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;
- здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;
- міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є правонаступником Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління юстиції у м. Севастополі, Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.
Станом на час розгляду справи судом першої інстанції, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстроване як юридична особа 29.10.2019 року. ГТУЮ у Миколаївській області з 18.10.2019 року перебувало у стані припинення юридичної особи.
Станом на час розгляду справи апеляційним судом, 30.12.2020р. внесено запис про припинення.
У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074.
У пунктах 5-8 зазначеного Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: в разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.
Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.
У даному випадку на думку апеляційного суду, судом першої інстанції обґрунтовано було враховано правові висновки Верховний Суд України, викладені в постановах від 04.03.2014 (справа №21-8а14), від 27.05.2014 (справа №21-108а14) згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Отже, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
За приписами частини першої статті40, частин першої, третьої статті49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
З огляду на викладене, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду й існували на день звільнення.
Обов`язок при попередженні про звільнення запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади неодноразово підтверджувався у висновках Верховного Суду при розгляді подібних спорів, зокрема, в постанові від 11.02.2021 в справі № 420/7705/19.
Як встановлено колегією суддів та було зауважено вище, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, що спростовує доводи відповідача про ліквідацію цієї юридичної особи публічного права без правонаступництва.
Наказом Міністерства юстиції України від 23.10.2019 року №3228/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.10.2019 року за №1126/34097, затверджено Зміни до Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року №1707/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 року за №759/19497, внаслідок яких у тексті Положення слова "Головне територіальне управління юстиції" в усіх відмінках і числах замінено словами "міжрегіональне управління" у відповідних відмінках і числах. Зміни щодо повноважень, завдань та функцій, які покладаються на міжрегіональні територіальні органи Мін`юсту, до цього Положення не вносилися.
Водночас, наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 року №4362/5 "Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій" погоджено пропозицію Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо можливості забезпечення здійснення ним повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року №1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 року за №759/19497, та іншими нормативно-правовими актами, з 28.12.2019 року.
Тобто, в процесі припинення юридичної особи ГТУЮ у Миколаївській області його рухоме та нерухоме майно, майнові права та обов`язки, фінансові зобов`язання передані до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Зазначені вище встановлені судами обох інстанцій обставини підтверджують, що фактично відбулася реорганізація територіальних органів Мін`юсту - Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління юстиції у м. Севастополі, Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, як юридичних осіб публічного права шляхом злиття у Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а не їх ліквідація.
До правонаступника - новоствореної юридичної особи - Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися ГТУЮ у Миколаївській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.
Таким чином, на переконання колегії суддів, враховуючи правові висновки Верховного Суду з аналогічних спірних питань, оскільки фактично в ГТУЮ у Миколаївській області відбулася не ліквідація, а реорганізація шляхом злиття, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю.
Водночас, за вказаного, можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства, допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.
Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40) (ч. 4 ст. 36 КЗпП).
Тобто, при реорганізації підприємства звільнення може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. В іншому випадку - дія трудового договору працівника продовжується. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
На підставі викладеного вище, колегія суддів вважає обґрунтованим у даному випадку з`ясування судом першої інстанції у межах спірних правовідносин, обставини чи дійсно у відповідача мало місце скорочення посади державної служби позивача внаслідок зміни структури та штатного розпису, оскільки зі спірного наказу вбачається, що підставою для звільнення позивачки стало реорганізація органу.
Так, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно штатного розпису ГТУЮ у Миколаївській області на 2019 рік було затверджено штат в кількості 493 штатних одиниці.
В свою чергу, ОСОБА_1 обіймала посаду начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, який входив в структуру ГТУЮ в Миколаївській області та включав 1 посаду начальника відділу, 1 посаду заступника начальника відділу, 4 посади головного спеціаліста та 1 посаду провідного спеціаліста.
При цьому, до структури Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) включено наступні підрозділи: 
керівництво міжрегіонального управління, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області, Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, Управління забезпечення примусового виконання рішень в Автономній республіці Крим та у м. Севастополі, Управління державної реєстрації, Управління державної реєстрації та нотаріату в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Управління нотаріату, відділ банкрутства, Відділ державної реєстрації нормативно-правових актів, відділ судової роботи та міжнародної правової допомоги, Управління персоналу, Відділ організаційної роботи, документування та контролю, Управління бухгалтерського обліку, фінансового та господарського забезпечення, Сектор з питань запобігання і виявлення корупції, Сектор комунікації з громадськістю, Головний спеціаліст з питань мобілізаційної роботи, Сектор з питань цивільного захисту та охорони праці, Відділи державної виконавчої служби у Миколаївській області, Відділи державної виконавчої служби в Одеській області, Відділи державної виконавчої служби у Херсонській області, Відділи державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївській області, Відділи державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області, Відділи державної реєстрації актів цивільного стану у Херсонській області, якi подібні до тих, що функцiонували ранiше.
В зведеному штатному розписі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на 2020 рік, наявному в матеріалах справи, було затверджено штат в кількості 1859 штатних одиниць.
До того ж, як свідчать матеріали справи, в структурі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) створено Управління нотаріату, до складу якого увійшов відділ з питань нотаріату у Миколаївській області, до якого входить 1 посада начальника відділу, 1 посада заступника начальника відділу, 3 посади головного спеціаліста та 1 посада провідного спеціаліста.
Тобто, кількість відділів в оновленій структурі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не зменшено, відтак, як вірно було зазначено в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції, посади начальників цих структурних підрозділів не скорочено, що між іншим відповідачем не заперечується.
Разом з тим, доказів зміни правового статусу, обсягу завдань i основних функцій відділу нотаріату, який очолював позивач, відповідачем до суду не надано.
За вказаного, на думку судової колегії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в організаційній структурі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) займана позивачем посада залишилась, але дещо змінилась назва, а саме: начальник відділу з питань нотаріату у Миколаївській області Управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Тобто реального скорочення посади позивачки фактично не відбулось.
В той же час, відповідачем не надано до суду доказів пропонування позивачу всіх наявних вакантних посад як станом на дату ознайомлення із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, так і перед самим звільненням, хоча таких вакансій було більше п`яти.
Отже, відповідачем не виконано обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а саме, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Приписами частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ (у редакції станом на момент ознайомлення позивача із попередження про наступне звільнення) визначалося, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Підпунктом 18 пункту 6 розділу І Закону України  «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX (далі - Закон № 117-IX) передбачено внести зміни до Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 4, ст. 43 із наступними змінами), а саме у статті 22 у частині п`ятій слово "здійснюється" замінити словами "за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися".
В той же час, приписами ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, яка повинна застосовуватись до спірних правовідносин субсидіарно, визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Тобто, відповідач зобов`язаний був при попередженні позивача про звільнення відповідно до  ч.3 ст. 49-2 КЗпП України запропонувати іншу роботу, оскільки відповідне правове регулювання не знайшло свого відображення у змінах, внесених до  Закону України "Про державну службу" згідно з  Законом України від 19.09.2019 №117-IX: в ч.6 ст. 49-2 КЗпП України не зазначено, що у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини третьої цієї статті, виключення зроблені лише щодо частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а саме: одночасного з попередженням про звільнення запропонування позивачу всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, відповідач фактично позбавив ОСОБА_1 можливості обрати посаду, яку вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації для переведення останньої на наявну вакантну посаду відповідно до приписів частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу відповідача про звільнення ОСОБА_1 як такого, що є протиправним та порушує права позивача.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача не відповідає вимогам статті 22 Закону України «Про державну службу», порушує вимоги частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки зазначені положення підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, загалом стосуються переоцінки встановлених спірних обставин та наявних в матеріалах справи доказів, однак встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що, на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 400/1923/20 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено та підписано 23 квітня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.