Справа № 431/2072/17 
Провадження № 22-ц/810/520/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. 
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2020 року ухваленого судом у складі судді Воронкіна О.А.
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_6 про встановлення факту постійного спільного проживання зі спадкодавцем,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив встановити факт його постійного спільного проживання з батьками: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент відкриття спадщини, яка відкрилася після їх смерті.
Позов мотивований постійним проживанням ОСОБА_2 з 2015 року як спадкоємцем разом зі спадкодавцями його батьками ОСОБА_7 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про прийняття ним спадщини, що належить йому як спадкоємцю з часу відкриття спадщини.
Разом з цим, нотаріусом позивачу було відмовлено в оформленні спадкових прав з причини його реєстрації за іншою адресою, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач ОСОБА_2 помер.
Правонаступниками померлого ОСОБА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які залучені судом до участі у даній справі.
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2020 року позов задоволено.
Відповідачем ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, на рішення суду першої інстанції, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмови в задоволенні позову.
За доводами апеляційної скарги, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, зокрема, судом не встановлено на яке саме майно відкрилась спадщина після смерті батьків сторін - ОСОБА_7 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , та на яке саме нерухоме майно ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; висновок суду про доведеність вимог позивача, зокрема, показами свідків не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону, оскільки не є належними та достатніми для правильного встановлення у справі обставин, які мають значення для справи і на які останній посилався як на підставу позову, в той же час судом не взяті до уваги докази надані відповідачем - скаржником ОСОБА_1 ; довідка №105 від 03 травня 2017 року, акт опитування свідків - мешканців АДРЕСА_2 від 03 травня 2017 року, акт №3/1 від 19 травня 2017 року, побутова характеристика на ОСОБА_2 від 19 травня 2017 року, які взяті судом в якості доказів на підтвердження обставин постійного проживання ОСОБА_2 разом з батьками на момент відкриття спадщини є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами, які були складені вже в травні; судом безпідставно не надано оцінку довідки №211 від 16 травня 2019 року щодо проживання ОСОБА_8 зі ОСОБА_7 , з якими проживав їх онук ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_9 та донькою ОСОБА_10 , і після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продовжувала проживати у будинку АДРЕСА_1 до своєї смерті; судом безпідставно взято до уваги покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , оскільки ці особи перебувають у дружніх стосунках зі ОСОБА_3 , а ОСОБА_9 є його дружиною, тому є заінтересованими у результаті розгляду справи на користь позивача, і їх покази не узгоджуються з показами інших свідків, а саме, ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та з іншими доказами, що підтверджують проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема, матеріалами перевірки заяви ОСОБА_1 , а саме поясненнями самого ОСОБА_3 , відповіддю Старобільської міської ради, листом №799 від 20 червня 2017 року, щодо надання медичної допомоги ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно якого адміністрації КУ «Старобільський районний центр первинної медико - санітарної допомоги» повідомило, що ОСОБА_2 , надавалася медична допомога 09 липня 2006; 19 грудня 2016; 19 травня 2017; 12 червня 2017 року за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 надавалась медична допомога 12 червня 2014, 19 травня 2015 року за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_8 надавалася медична допомога 26 травня 2014, 12 червня 2014, 27 червня 2014, 19 травня 2015 року, 22 лютого 2016 року, 04 березня 2016 року,21 березня 2016 року за місцем її мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , повідомленням Луганського наркологічного диспансера № 27/17 від 06 липня 2017 року в якому також зазначена адреса проживання ОСОБА_2 АДРЕСА_3 , і спростовуються покази свідків сторони позивача стосовно не вживання останнім алкогольних напоїв, а також того, що він не перебував на диспансерному обліку; поза увагою суду залишились покази свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , яким взагалі не надано ніякої оцінки, а покази свідка ОСОБА_24 суд зазначив частково, також не зазначено щодо показів самого відповідача ОСОБА_1 допитаного судом в якості свідка (а.с.96) і відповідно яким судом не надано правової оцінки; також суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки незаконний самовідвід судді Ткач О.В. призвів до передачі справи іншому судді та її розгляду з початку, що призвело до зміни свідками своїх показів; провадження у даній справі було відкрито з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_4 , також з порушенням процесуального законодавства дану справу було прийнято до свого провадження і суддею Воронкіним О.А., оскільки не було постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження після апеляційного перегляду ухвали від 07 грудня 2017 року про закриття провадження у даній справі, яку було скасовано постановою Луганського апеляційного суду від 29 січня 2018 року та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, що позбавило відповідача своєчасно оскаржити в частині порушення підсудності; відмовляючи в задоволені клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю в Дніпровський районний суд м. Києва, оскільки на момент звернення до суду з цим клопотанням відповідач мешкав в м. Києві про що судом постановлено ухвалу від 25 березня 2019 року, суд виходив з того, що спадкове майно знаходиться в межах Старобільського району, проте це є припущенням суду, оскільки доказів про наявність спадкового майна матеріали справи не містять; також судом безпідставно було відмовлено відповідачу у витребуванні з КУ «Старобільське районне територіальне медичне об`єднання» медичної документації на ОСОБА_2 , що на думку скаржника має суттєве значення для правильного вирішення даної справи; крім того, судом лише 15 квітня 2019 року не з`ясувавши коло спадкоємців померлого позивача - ОСОБА_2 , ухвалою було залучено в якості правонаступників позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; після смерті позивача ОСОБА_2 повноваження його представника - адвоката Якуніної С.Г. припинилися. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 посилаючись на необґрунтованість доводів скарги та законність оскаржуваного рішення суду, просять залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи та пояснення учасників справи та їх представників - адвоката Вотінцева Є.Г., адвоката Дрогайловського О.М., адвоката Якуніної С.Г., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч. 1-2,4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.
Відповідно до ч. 1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що метою звернення позивача до суду є встановлення факту його постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України та дійшов висновку про задоволення позову, оскільки обставини на які посилався позивач знайшли своє підтвердження з досліджених судом доказів. 
Колегія суддів вважає такі висновки не відповідають вказаним вимогам, виходячи з такого.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За частинами 3, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до вимог частин 2 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У даній справі, вимога про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцями позивачем висунута з певною правовою метою - реалізації в подальшому спадкових прав після померлих батьків, про що також наголошено представником позивача - адвокатом Якуніною С.Г. під час апеляційного перегляду справи.
Разом з цим, окрім встановлення зазначеного факту будь-яких вимог, спрямованих на поновлення порушених прав позивача до відповідача не заявлено, тобто відсутня правова мета звернення до суду з таким позовом, оскільки не встановлено тих прав, свобод та інтересів особи, у зв`язку з вимогою про охорону яких особа вправі звертатися до суду. 
Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.
Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів у правомочної особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. theUnitedKingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення вказаного факту є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання права власності на майно у порядку спадкування.
Встановлення ж факту про який заявлено позивачем не має юридичного сенсу, від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, тому такий факт встановленню судом не підлягає й у порядку позовного провадження, окремо від позовних вимог, обумовлених існуючим юридичним інтересом позивача.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, позивач посилався на те, що встановлення зазначеного факту необхідно для подальшої реалізації своїх прав щодо спадкового майна, і суд повинен був встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є відповідач відповідальним за це. 
Проте, звертаючись до суду з позовом до відповідача, позивач не зазначив, яким чином в результаті встановлення зазначеного факту відбудеться поновлення його прав, за захистом яких він звернувся з позовом до суду. Невизнання відповідачем факту постійного проживання позивача зі спадкодавцями на час відкриття спадщини не впливає на відновлення прав позивача, спосіб захисту яких він має право обирати на свій розсуд. 
Отже, права позивача не можуть бути захищені у обраний ним спосіб, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, та у порушення вказаних вимог, дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскільки позивач не заявив вимог на захист тих порушених відповідачем прав, для реалізації яких необхідно було встановити юридичний факт, у задоволені позову слід відмовити. 
З наведених підстав, колегія суддів не надає правову оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 .
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 гривень, по 320 гривень з кожного.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , про встановлення факту постійного спільного проживання зі спадкодавцем, третя особа - ОСОБА_6 .
Стягнути зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ) судовий збір у розмірі 320 гривень з кожного.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови - 19 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                                   Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова