Номер провадження: 22-ц/813/7095/21 
Номер справи місцевого суду: 947/807/20
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Артеменко  І. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Артеменка І.А.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М.,
               за участю секретаря:         Фабіжевської Т.С.
                                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені,

встановив:

16.01.2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за договором позики від 28.12.2018 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 28.12.2017 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким він передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти (позику) в сумі 294 300 гривень, що було еквівалентно на день передачі позики - 10 900 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 28.03.2018 року.
05.04.2018 року ОСОБА_1 було повернуто гривневий еквівалент 900 доларів США, проте сума, еквівалентна 10 000 доларів США, добровільно повернута не була, та ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду.
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03.10.2019 року у справі № 522/9534/19 було стягнуто з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 28.12.2017 року в сумі 270 000 грн. та пеню за період з 10.04.2018 року по 30.05.2018 року в сумі 135 000 грн. Рішення суду виконано ОСОБА_1 повністю 23.12.2019 року.
Однак, оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання договору і ним передбачено стягнення пені у розмірі 1 % від неповернутої суми позики за кожен день прострочення, то просив стягнути з нього пеню 985 500 грн. (365 днів х 2700 грн.) за період прострочення з 01.06.2018 року по 01.06.2019 року та судові витрати.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на завищену суму пені, яка не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, значно перевищує збитки позивача. Заявлений до стягнення розмір пені вважає надмірним для відповідача, єдиним джерелом доходу якого є пенсія у розмірі 5 000 грн. Відповідачем заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у сумі 8500 грн.
Також представник відповідача просив застосувати строк давності щодо пені у період з 01.06.2018 року по 15.01.2019 року та норми ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за період з 16.01.2019 року по 1.06.2019 року у сумі 135000 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року шляхом зменшення суми пені з 135000 грн. до 1 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну допомогу в розмірі 4000 грн. за судові засідання по справі; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 відсотків від суми, на яку буде зменшено ціну позову по справі.
Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не правильно застосував ст. 22, 551 ЦК України, не вірно визначив основну заборгованість за Договором позики та безпідставно обмежив розмір, на який може бути зменшено пеню з врахуванням суми вже стягнутої пені, тож апелянт вважає з врахуванням суми вже сплаченої ним пені та розміру його пенсії розумним та справедливим зменшити розмір пені до 1 грн.
20 травня 2021 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вона зазначила, що суд першої інстанції зменшив розмір штрафних санкцій із врахуванням всіх обставин справи, зокрема і тих, на які посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, а також те, що відповідач 8 разів з 28.05.2018 по 19.07.2020р. виїжджав за межі України, 6 з яких – літаком та погасив борг за зазначеною розпискою 23.12.2019 року.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, заслухавши доповідача, представника  ОСОБА_1  – ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , апеляційний суд вирішив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.10.2019 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та пені, встановлено, що 08 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець – ОСОБА_3 передає позичальнику – ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 294300 гривень, що еквівалентно 10900 доларів США, на день підписання цього договору, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю в строк та на умовах, визначених цим договором. Повернення позики здійснюється в гривнях в сумі, яка еквівалентна доларам станом на день повернення.
Пунктом 5 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позику через три місяці, до 28.03.2018 року включно. Повернення позики підтверджується розпискою позикодавця. Повернення позики здійснюється в місті Одесі.
В пункті 2 сторонами визначено, що позика передана позикодавцем позичальнику до підписання сторонами цього договору готівкою, про що свідчить підписання позичальником цього договору. На підтвердження отримання грошової суми позичальник також видає позикодавцю розписку, яка є невід`ємною частиною цього договору.
Позика за цим договором є безпроцентною (п.3).
Сторони дійшли домовленості, що у разі прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 1% від неповернутої суми позики за кожен день прострочення (пункт 6).
Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (пункт 9).
На виконання зазначеного договору, ОСОБА_1 28 грудня 2017 року склав розписку, якою засвідчив, що отримав від ОСОБА_3 позику в сумі 294300 гривень, що еквівалентно 10900 доларів США, у відповідності до умов договору позики від 28.12.2017 року, які зобов`язався повернути ОСОБА_3 в строк до 28 березня 2018 року.

Фабриковим 05.04.2018 року було повернуто йому на виконання зазначеного договору позики грошові суми у розмірі еквівалентному 900 доларів США.
Зазначеним рішенням суду від 03.10.2019 року стягнуто, зокрема, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 28 грудня 2017 року в сумі 270000 грн., пеню за період з 10 квітня 2018 року по 30 травня 2018 року в сумі 135000 грн., що в загальній сумі складає 405000 грн. Рішення набрало законної сили, видано виконавчі документи.
Вказане рішення суду виконано ОСОБА_1 23.12.2019 року
За нормою ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до ч.2-3 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
За змістом п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати 1 року.
Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на суму вже сплаченої ним пені за договором позики як на підставу зменшення розміру пені, про стягнення якої було заявлено ОСОБА_3 у цій справі, оскільки як вбачається з матеріалів справи 135000 грн. пені було сплачено ОСОБА_1 за порушення виконання ним грошового зобов`язання за період з 10 квітня 2018 року по 30 травня 2018 року.
Щодо стягнутої суми пені у справі, що розглядається, то з оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції, обчислюючи її розмір, обґрунтовано та у відповідності до норм чинного законодавства виходив з того, що оскільки позов подано до суду 16.01.2020р., то до строку нарахування пені за період з 1.06.2018р. по 15.01.2019р. слід застосувати вимоги ст.258ч.2п.1 ЦК України.
Таким чином, строк, за яким може бути стягнута пеня, у даному випадку обчислюється з 16.01.2019р. по 1.06.2019р. (137 днів).
За вказаний період сума, яка не була повернута відповідачем за вищезазначеним рішенням суду складає 270000 грн., отже 1% від цієї суми становить 2700 грн.
Таким чином, сума, яка може бути стягнута у якості пені, складає 369 900 грн. (137 х 2700).
Щодо посилань апелянта на неправильне застосовування судом першої інстанції ст. 22, 551 ЦК України та вірне визначення основи заборгованість за Договором позики та безпідставне обмеження розміру, на який може бути зменшено пеню, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. 

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 – 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Апеляційним судом враховано, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, надає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач – 985 500 грн., значно перевищує розмір основної заборгованості – 270 000 грн., суперечить встановленим п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України обмеженням, а позивач не навів жодних розрахунків, в якому розмірі йому завдані збитки неповерненням йому суми позики, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення п.1 ч.2 ст. 258 та ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшив розмірі пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 135 000 грн.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для додаткового зменшення розміру пені, яка вже судом, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, зменшена, оскільки зменшуючи розмір пені, судом, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно застосовано норми матеріального права. Додаткове зменшення розміру стягуваної пені, буде зводитись до переоцінки доказів, та до нівелювання принципу очікуваності судового рішення, що в свою чергу призведе до втрати довіри до судової гілки влади, на закріплення якої в державі проведено судову реформу.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у справі №757/25076/15-ц від 11.03.2020 року та у постанові Верховного Суду у справі №363/1010/14-ц від 27.02.2019 року розмір пені було зменшено, як і у справі, що знаходиться на апеляційному перегляді, до половини розміру простроченого грошового зобов`язання.
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, викладених у апеляційній скарзі. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 01 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                        І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький