УХВАЛА
1 червня 2021 року
м. Київ
справа №1-10/1998
провадження № 13-87зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,  
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,  ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_20 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Херсонського обласного суду від 26 лютого 1998 року, ухвали Верховного Суду України від 5 травня 1998 року та постанови Херсонського обласного суду від 28 серпня 2000 року і
встановила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Херсонського обласного суду від 26 лютого 1998 року, залишеним без зміни 5 травня 1998 року Верховним Судом України, ОСОБА_20 було засуджено за пунктами «г», «ж» ст. 93, ст. 94, ст. 102, ч. 1 ст. 2296 Кримінального кодексу України 1960 року до покарання у виді смертної кари, яку Херсонський обласний суд постановою від 28 серпня 2000 року замінив на довічне позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 20 травня 2021 року в  справі «Баранов та інші проти України» (заява № 15027/20 та 3 інших) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ визнав, що установлення порушення саме собою становить справедливу сатисфакцію. 
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_20 звернувся до  Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами згаданих рішень національних судів. На думку заявника, установлене  порушення ст. 3 Конвенції вимагає застосування додаткових заходів індивідуального характеру, є підставою для зміни оспорюваних рішень та скорочення призначеного йому покарання  до позбавлення волі на певний строк.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «Баранов та інші проти України», констатуючи порушення ст.  3  Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення,  зазначив, що Конвенція не забороняє застосування цього виду покарання до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у  європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. Разом із цим ЄСПЛ визнав, що встановлення  порушення саме собою становить справедливу сатисфакцію. 
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_20 посилається як на підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в  українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру – шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, котрі би на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до  повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_20 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_20 та 3 інших осіб, не містить вказівок на те, що в основі констатованих стосовно заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими щодо засудженого, котрі й надалі зумовлюють шкідливі наслідки і їх не може бути усунуто іншим способом, ніж як скасування судових рішень у справі заявника.
З урахуванням наведеного відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_20 про перегляд оскаржених судових рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
З огляду на викладене у відкритті провадження за заявою ОСОБА_20 слід відмовити, а заяву – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК вироку Херсонського обласного суду від 26 лютого 1998 року, ухвали Верховного Суду України від 5 травня 1998 року та постанови Херсонського обласного суду від 28 серпня 2000 року.
Заяву ОСОБА_20 повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                      ОСОБА_1 
Судді:                                    
ОСОБА_2                                            ОСОБА_11 
ОСОБА_3                                           ОСОБА_12 
ОСОБА_4                                              ОСОБА_13 
ОСОБА_5                                                  ОСОБА_14 
ОСОБА_6                                                ОСОБА_15 
ОСОБА_7                                       ОСОБА_16 
ОСОБА_8                                             ОСОБА_17 
ОСОБА_9                                         ОСОБА_18 
ОСОБА_10                                       ОСОБА_21