Номер провадження: 22-ц/813/3139/21 
Номер справи місцевого суду: 520/16614/19
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року, постановленого під головуванням судді Бескровного Я.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 09.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. та зареєстрований у реєстрі за №456.
В обґрунтування свого позову зазначила, що вона є інвалідом 2 групи з дитинства, виховувалась в Одеському дитячому будинку-інтернаті, а з шістнадцятирічного віку проживала з ОСОБА_5 та нею виховувалась. З вересня 1966 року до кінця січня 2009 року вона працювала молодшою палатною медичною сестрою у Одеському дитячому будинку-інтернаті, де ОСОБА_5 викладала фізику та математику. Усі ці роки вона та ОСОБА_5 спілкувались як найближчі родичі, були пов`язані спільним побутом, надавали одна іншій взаємну допомогу та підтримку. Власних дітей ОСОБА_5 не мала. 03.12.1999 року ОСОБА_5 зробила заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповідала позивачці. Останні роки життя стан здоров`я ОСОБА_5 значно погіршився, вона вже не могла у повному обсязі забезпечувати себе та задовольняти свої власні потреби, у зв`язку з чим позивачка здійснювала за нею постійний сторонній догляд. 
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років та після її смерті відкрилася спадщина, що складається з 157/1000 частин ЖБК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,0686 га за адресою: АДРЕСА_2 .
Але 09.11.2018 року ОСОБА_5 видала іншій заповіт, згідно з яким вона все своє майно у рівних частинах заповідала позивачці та відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Про свої наміри змінити заповіт ОСОБА_5 позивачці ніколи не розповідала та це стало для останньої повною несподіванкою. Відповідач ОСОБА_4 раніше як наймач вселився до будинку заповідача разом зі своїми друзями, які під час свого проживання у будинку неодноразово порушували загальноприйняті норми співжиття та зловживали алкогольними напоями настільки, що позивачка вимушена була викликати поліцію. З перебігом часу з цих квартирантів в будинку залишився проживати тільки один ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 взагалі є дільничним інспектором поліції та познайомився з заповідачем саме під час вирішення побутових конфліктів за участю її наймачів. У подальшому він став відвідувати їх будинок, цікавиться дотриманням порядку та станом справ заповідача, спілкувався з ОСОБА_4 .
На час посвідчення цього заповіту у листопаді 2018 року стан здоров`я ОСОБА_5 залишався стабільно тяжким: вона хворіла на атеросклероз серця, перенесла 2 інсульти та інфаркт міокарда. З початку осені вона скаржилась на головні болі, часті запаморочення, неодноразово втрачала свідомість. На правій руці в неї утворилася пухлина та з вересня 2018 року вона вже не могла тримати ручку та писати. З жовтня 2018 року вона перестала виходити на вулицю та увесь час лежала в ліжку або сиділа на ньому.
Позивачка вважала, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним і не відповідало її волі, тому звернулася до суду з зазначеним позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволений.
Визнаний недійсним заповіт ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений 9.11.2018р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. та зареєстрований у реєстрі за №456.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що ОСОБА_5 під час складання заповіту розуміла значення своїх дій, що підтверджується показами свідків, яким суд не надав належної оцінки. Також вважає, що проведена у справі експертиза не відповідає вимогам та об`єктивності дослідження у зв`язку з неповним її дослідженням.
Суд першої інстанції грубо порушив вимоги щодо оцінки доказів, проігнорував фактично всі докази у справі, обґрунтувавши своє рішення лише вибірковими фразами з показів декількох свідків, а також експертним висновком, який складений з численними порушеннями законодавства.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , представник ОСОБА_7 зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи є надуманими та не спростовують висновків суду першої інстанції, так як під час укладення заповіту ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій, а висновок експертизи не суперечить вимогам закону, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судове засідання, призначене на 16 червня 2021 року ОСОБА_2 не з`явився, про слухання справи був повідомлений належним чином (а.с. 74 т. 2).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_2 , а також його представника ОСОБА_1 , які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 є інвалідом 2 групи з дитинства, виховувалась в Одеському дитячому будинку-інтернаті, а з 16 років проживала з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та нею виховувалась. У подальшому ОСОБА_5 та позивачка спілкувались як найближчі родичі, були пов`язані спільним побутом, надавали одна іншій взаємну допомогу та підтримку.
03.12.1999 року ОСОБА_5 зробила заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. та зареєстрований у реєстрі за №1-4505. Відповідно до цього заповіту ОСОБА_5 усе своє майно заповідала позивачці.
09.11.2018 року ОСОБА_5 змінила своє розпорядження на випадок смерті про належне їй майно та відповідно до заповіту, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. та зареєстрований у реєстрі за №456, все своє майно вона у рівних частинах заповідала сторонам по цій справі – позивачці ОСОБА_3 , відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Згідно з тексом цього заповіту ОСОБА_5 зробила зазначене заповідальне розпорядження у присутності двох свідків, обраних нею особисто: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а цей заповіт складено нотаріусом зі слів заповідача, зачитано в голос свідками та відповідає дійсним намірам заповідача. Через хворобу заповідача вона не могла особисто прочитати та підписати цей заповіт, тому на її особисте прохання в присутності нотаріуса та свідків заповіт був підписаний ОСОБА_11 . У заповіті наявна примітка про те, що на прохання заповідача заповіт записаний за допомогою комп`ютерного набору.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 25 грудня 2018 року, яке видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області на підставі відповідного актового запису про смерть №13452.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, що складається з 157/1000 частин ЖБК «Дружна сім`я» за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,0686 га за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з наступного.
Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Волевиявлення заповідача не є вільним і не відповідає його волі, якщо заповіт складено особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Суд надав належну оцінку поясненням позивачки про те, що відповідач ОСОБА_4 раніше як наймач вселився до будинку заповідача, а відповідач ОСОБА_2 є дільничним інспектором поліції та познайомився з заповідачем саме під час вирішення побутових конфліктів за участю її наймачів. Останні роки життя стан здоров`я ОСОБА_5 значно погіршився, вона вже не могла у повному обсязі забезпечувати себе та задовольняти свої власні потреби, у зв`язку з чим позивачка здійснювала за нею постійний сторонній догляд. 09.11.2018 року ОСОБА_5 стало погано та позивачка попросила відповідача ОСОБА_4 викликати лікаря. Але замість лікаря через півгодини приїхали відповідач ОСОБА_2 та жінка з трьома чоловіками, які пройшли до кімнати ОСОБА_5 , але раптово сталося відключення електропостачання та згасло світло. Прибулі у світлі ліхтариків почали показувати ОСОБА_5 якісь документи та говорити, що хтось їх підпише. Мета цих подій позивачці стала зрозумілою тільки після того, як ОСОБА_12 дав їй прочитати копію заповіту. Позивачка стверджувала, що ОСОБА_5 зазначених нотаріуса, свідків та підписанта заповіту раніше не бачила, до дня посвідчення заповіту 09.11.2018 року з ними не спілкувалась, їх особисто для посвідчення заповіту не відбирала та ні про що їх не просила. Після відходу ОСОБА_12 з нотаріусом та свідками ОСОБА_5 була майже непритомна. Наступного дня позивачка запитала ОСОБА_5 стосовно заповіту, але остання їй заявила, що після її смерті все залишиться позивачці, а відповідачі будуть позивачці допомагати.
Суд надав належну оцінку поясненням свідків  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_10 , які були свідками при посвідченні заповіту та які зазначили, а саме  ОСОБА_9 зазначив, що принтера в кімнаті не було та нотаріус від`їжджала для того щоб роздрукувати текст заповіту, ОСОБА_11 не пам`ятає де він розписувався та де було надрукований текст заповіту йому не відомо, ОСОБА_10 зазначив, що заповідач мала проблеми із зором, тому вона не могла самостійно підписати заповіт, також через похилий вік загальне самопочуття заповідача було не дуже добрим.
Також судом надана належна оцінка і показам свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які були допитані у судовому засіданні, та які зазначили про те, що позивачка завжди була поряд з ОСОБА_5 та нею опікувалась та вони жили однією сім`єю, також звернули увагу на стан здоров`я ОСОБА_5 .
Судом вірно зазначено, що свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не є фахівцями у галузі медицини, та їх покази в частині тверджень стосовно цілком адекватного психічного стану ОСОБА_5 під час посвідчення заповіту не узгоджуються з іншими доказами по справі та ними спростовуються.
З висновку експертизи №181 від 15.04.2020 року вбачається, що за результатами проведеного посмертного комплексного судового психолого-психіатричного дослідження експертна комісія дійшла висновків, що на момент здійснення досліджуваного у справі заповіту від 09.11.2018 року ОСОБА_5 знаходилась у психічно хворобливому стані. Її індивідуально-психологічні особливості були спотворені хворобою, носили патологічний характер і могли суттєво впливати на її свідомість та поведінку, позбавляючи можливості усвідомлення дій, що коїть, та їх наслідків. Ці дії підекспертної суперечили логіці її сімейної ситуації і сімейних відносин, виявляли хворобливу психопатологічну мотивацію дій і намірів у вигляді алогічності і ірраціональності смислів заповідальної угодоздатності, в зв`язку з чим, досліджуваний заповіт від 09.11.2018 року не можна вважати осмисленим і усвідомленим. ОСОБА_5 на момент укладання і підписання заповіту від 09.11.2018 року страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді: «Органічного розладу особистості судинного ґенезу. Виражений психоорганічний синдром, апатичний варіант», що відповідає діагностичним критеріям рубрики F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду, який за ступенем глибини та виразності абсолютно позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Тобто, результати проведеної експертизи містять чіткі, конкретні та категоричні висновки щодо як психологічного, так й психічного стану заповідача на час посвідчення 09.11.2018 року заповіту, відповідно до яких в момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.
Відповідно до вимог чинного законодавства, члени експертної комісії були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий експертний висновок, є атестованими судовими експертами та внесені до відповідного реєстру Міністерства юстиції України (http://rase.minjust.gov.ua).
Судом встановлено, що за результатами проведеного експертного дослідження експертами надані повні відповіді на порушені судом питання, ці відповіді належним чином обґрунтовані та аргументовані, дослідницькі частини експертного висновку узгоджуються з підсумковими висновками експертизи та іншими доказами по справі у відповідності до вимог закону.
Згідно з роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 року встановлено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
Суд вірно зазначив, що висновки експертів належним чином обґрунтовані та аргументовані, дослідницькі частини експертного висновку узгоджуються з підсумковими висновками експертизи та іншими доказами по справі, в тому числі з отриманою судом медичною документацією ОСОБА_5 : медичною картою амбулаторного хворого №62/9 амбулаторії N92 КНП «ІДПМСД №3» ООР», медичною картою стаціонарного хворого №1435 з КНП «Міська лікарня №8», медичною картою стаціонарного хворого №638 з КНП «Міська лікарня №8».
Нормативні вимоги до форми висновку саме комплексної психолого-психіатричної експертизи наказами Міністерства охорони здоров`я України окремо не встановлені, а висновок експертизи №181 від 15.04.2020 року по цій справі оформлений з дотриманням вимог, які встановлені щодо форми первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта №», яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.07.2014 року №527, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 959/25736.
Висновок експертизи №181 від 15.04.2020 року містить окремі частини психологічного та психіатричного досліджень з необхідними описами процесу цих досліджень і всіх виявлених при цьому фактичних даних з вказівкою методів та методик, що застосовувались окремо експертом-психологом ОСОБА_18 та експертами-психіатрами Толмачовим О. А. та ОСОБА_19 .
Опис психологічної частини експертного дослідження у тексті висновку експертизи розташований перед психіатричною частиною, що свідчить про першочерговість проведення у рамках цієї експертизи саме психологічного дослідження та неможливість експерта-психолога ОСОБА_18 у подальшому якимось чином втрутитися у психіатричну частину дослідження.
У відповідності до вимог п.18 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта №», затвердженого вже згадуваним наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.07.2014 року №527, саме у п.22 висновку експертизи №181 від 15.04.2020 року містяться обґрунтування та пояснення даних саме про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об`єктів експертизи експертами-психіатрами.
За результатами проведеного дослідження експерти-психіатри діагностували у ОСОБА_5 «органічний розлад особистості судинного генезу, виражений психоорганічний синдром, апатичний варіант», що на їх думку відповідає діагностичним критеріям рубрики F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду.
Згідно з вимогами ч.1 ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні.
Міжнародна класифікація хвороб 10-го перегляду є нормативним документом, що забезпечує єдність методичних підходів та міжнародну верифікацію матеріалів, і використовується для перетворення словесного формулювання діагнозів хвороб та інших проблем, пов`язаних зі здоров`ям, у коди, які забезпечують зручність збереження, збору та аналізу даних.
Згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду рубрика F07.9 передбачає такі діагностичні критерії хвороб як «неуточнені органічні розлади особистості та поведінки внаслідок захворювання, травми та дисфункції головного мозку», що спростовує помилкові посилання представника відповідача ОСОБА_2 на те, що рубрика F07.9 містить інші діагностичні критерії хвороб, а саме «психічний розлад, обумовлений ураженням або дісфункцією головного мозку або соматичною хворобою, неуточнений». Це також спростовує необґрунтовані твердження зазначеного представника відповідача про неможливість перевірки встановленого експертами-психіатрами діагнозу, який нібито є неуточненим.
Також експерти своїми підписами засвідчили те, що кожний з них попереджений про відповідальність за надання явно неправдивих висновків та відмову від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст. 384, 385 КК України. При цьому текст попередження викладений у редакції, встановленій п.11 зазначеної Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта №» (п.15 висновку експертизи).
Враховуючи встановлені по справі обставини, надавши оцінку наявним у справі доказам окремо так і у їх сукупності, суд вважає, що обравши способом захисту права про визнання заповіту недійсним, позивач виконала свої процесуальні обов`язки, пов`язані з тягарем доказування по справі, довела суду як фактичні, так й правові підстави своїх позовних вимог, які у судовому засіданні знайшли своє підтвердження, а тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про визнання недійсним заповіту за доведеністю позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 під час складання заповіту розуміла значення своїх дій, що підтверджується показами свідків, яким суд не надав належної оцінки є безпідставними, оскільки судом надана належна оцінка допитаним в судовому засіданні показів свідків та вірно зазначено, що свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не є фахівцями у галузі медицини, та їх покази щодо адекватного психічного стану ОСОБА_5 спростовуються матеріалами справи, а саме висновком експертизи №181 від 15.04.2020 року.
Доводи про те, що проведена у справі експертиза не відповідає вимогам та об`єктивності дослідження у зв`язку з неповним її дослідженням також є безпідставними, оскількивисновки експертів належним чином обґрунтовані, аргументовані, дослідницькі частини експертного висновку узгоджуються з підсумковими висновками експертизи та іншими доказами по справі, про, що зазначено судом першої інстанції, проте доказів того, що проведена експертиза не відповідає вимогам закону до суду апеляційної інстанції надано не було.
Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Такий висновок також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 234/9643/19, провадження № 61-1910св20.
Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Крім того, вказані доводи спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France(Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 25 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

        Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда