УХВАЛА

08 червня 2021 року 
м. Київ
справа №  920/412/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Міщенко І.С.,
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І., 
та представників
позивача: Заіка І.В. (присутній в судовому засіданні в режимі відеоконференції),
відповідача-1: Кучменко С.В.,
відповідача-2: не з`явились,
третьої особи: не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Склярова Олександра Олександровича 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021
у справі № 920/412/20
за позовом Сумської міської ради
до:
1) Фізичної особи-підприємця Склярова Олександра Олександровича;
2) Державного реєстратора Комунального підприємства "Центр реєстрації майнових прав" Лебединської районної ради Лєпкової Олени Олександрівни,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, 
про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання звільнити земельну ділянку,
В С Т А Н О В И В:
Сумська міська рада звернулась до Господарського суду Сумської області з позовною заявою про: 1) скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності та про зміни права власності за номером 31053372 від 05.04.2019, внесені державним реєстратором Комунального підприємства "Центр реєстрації майнових прав" Лебединської районної ради Лєпковою Оленою Олександрівною згідно з рішенням про державну реєстрацію, індексний номер 46337180 від 05.04.2019, про реєстрацію за Скляровим Олександром Олександровичем права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, реєстраційний номер 1804387459101, за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) зобов`язання Фізичну особу-підприємця Склярова Олександра Олександровича звільнити земельну ділянку комунальної власності площею 45 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що була надана для розміщення тимчасової споруди (літнього майданчика) за договором від 30.04.2014 №008/14 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, шляхом демонтажу самостійно збудованого нерухомого майна загальною площею 22,45 кв.м., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору № 008/14 від 30.04.2014 про встановлення особистого строкового сервітуту відповідач-1 після 30.04.2019 не звільнив та не повернув позивачу земельну ділянку площею 45,0 кв.м. в АДРЕСА_1 , тимчасову споруду не прибрав, а 05.04.2019 звернувся до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на тимчасову споруду як на об`єкт нерухомого майна. 
Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.08.2020 (суддя Соп`яненко О.Ю.) у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 (колегія суддів у складі: Чорногуз М.Г. - головуючий, Агрикова О.В., Мальченко А.О.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено.
Судами обох інстанцій встановлено, що між Виконавчим комітетом Сумської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Скляровим Олександром Олександровичем 25.03.2014 укладено договір № 16 про закріплення та утримання території міста Суми в належному санітарно-технічному стані. Відповідно до розділу 1 договору "Сторона 1" (Виконавчий комітет) проводить закріплення території, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 "Сторона 2 " (ФОП Скляров О.О.) зобов`язується брати участь у комплексному соціально-економічному розвитку району шляхом забезпечення утримання цієї території в належному санітарно-технічному стані, здійсненні благоустрою та облаштування цієї території в порядку та на умовах, визначених договором.
30.04.2014 між Сумською міською радою і Фізичною особою-підприємцем Скляровим Олександром Олександровичем укладено договір №008/14 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, предметом якого є особистий строковий сервітут, встановлений виключно сервітуарію на територію (об`єкт благоустрою) в м. Суми, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності пересувна тимчасова споруда (літній майданчик) площею 45,0 кв.м. 
Згідно з п. 1.2. договору об`єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є територія (об`єкт благоустрою) в АДРЕСА_1 , площею 45,0 кв.м., розміщення та межі якої зазначено в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка є невід`ємним додатком до цього договору. 
Відповідно до п. 2.1. договору він набуває чинності з моменту його реєстрації в Журналі реєстрації договорів особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності департаменту містобудування та земельних ресурсів Сумської міської ради.
Договір укладається терміном до 30.04.2019 (п. 2.2. договору). 
Департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради видав 30.05.2014 ФОП Склярову О.О. паспорт прив`язки за реєстраційним номером 18 для розміщення тимчасової споруди (літній майданчик) за адресою: АДРЕСА_1 , зі строком дії до 30.04.2019.
ФОП Скляров О.О. 18.01.2019 звернувся до Сумського міського голови із заявою про продаж земельної ділянки по АДРЕСА_1 на земельних торгах, а 17.05.2019 - із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки в оренду, які в подальшому просив залишити без розгляду.
29.03.2019 ФОП Скляровим О.О. до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради подане повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1). Дане повідомлення стосувалося реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
05.04.2019 державним реєстратором Комунального підприємства "Центр реєстрації майнових прав" Лебединської районної ради Лєпковою Оленою Олександрівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46337180 від 05.04.2019 о 21:17:42 на нежитлове приміщення загальною площею 22,45 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18043874590101; номер запису про право власності 31053372 від 05.04.2019 о 18:35:48 за Скляровим Олександром Олександровичем .
Після відкриття розділу державним реєстратором внесено до Державного реєстру запис про право власності 31053372 від 05.04.2019 о 18:35:48 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 22,45 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18043874590101 за Скляровим Олександром Олександровичем .
Вказаний запис внесено до Державного реєстру на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Центр реєстрації майнових прав" Лебединської районної ради Лєпкової О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46337180 від 05.04.2019 о 21:17:42.
Після цього державним реєстратором Лєпковою О.О. здійснено реєстрацію змін до права власності 05.04.2019 о 18:35:48, запис про що внесено до Реєстру 05.04.2019 о 21:23:20 на підставі того ж рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46337180. 
Посилаючись на те, що зареєстрований за відповідачем-1 об`єкт в експлуатацію ніколи не був введений, право власності до цього ніколи не було зареєстровано як на новозбудований об`єкт нерухомості та не могло бути зареєстроване, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що Сумська міська рада в особі управління "Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю" без будь-яких зауважень погодила введення в експлуатацію належного ФОП Склярову О.О. об`єкта нерухомого майна. Судом перевірено відповідність втручання у мирне володіння майном вимогам статті 1 Першого протоколу та зазначено, що позовна вимога про скасування запису в державному реєстрі речових права на нерухоме майно становить втручання у право ФОП Склярова О.О. на мирне володіння своїм майном, передбачене      Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягає. Також суд пославшись на висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 465/1461/16-а від 02.10.2018 (відповідно до якого сам факт реєстрації  декларації про готовність об`єкту до експлуатації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення), а також зазначивши, що спеціальна процедура знесення самочинно збудованого об`єкта, передбачена ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не дотримана, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання ФОП Склярова О.О. звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) самочинно збудованого нерухомого майна є неправомірними, необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
В свою чергу суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про задоволення позову, дійшов висновку, що реконструкція можлива виключно відносно введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна. В той же час зареєстрований за відповідачем-1 об`єкт в експлуатацію ніколи не був введений, право власності до цього ніколи не було зареєстровано як на новозбудований об`єкт нерухомості та не могло бути зареєстроване в силу положень ч. 4 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно".    При цьому той факт, що, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт 01.04.2019 за  № 061190911443, та в подальшому вказане повідомлення не скасоване не свідчить, а також те, що було 03.04.2019 зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) відносно реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за № CM 41190931466 не змінює первісної юридичної сутності об`єкта щодо якого проведено "реконструкцію", яка полягала у "демонтажу перегородок та оздобленні приміщень" з пересувної тимчасової споруди (літнього майданчика) щодо розміщення якої відповідачу-1 встановлено сервітут та не наділяє його статусом нежитлового приміщення, як нерухомого майна. До того ж до матеріалів справи не надано ані доказів існування документа, що посвідчував право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, ані доказів його подання для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт. Вказане свідчить про те, що Державну реєстрацію права власності відповідача-1 проведено відповідачем-2 з порушенням Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що є підставою для скасування такого запису. Також викладене свідчить про те, що спірний об`єкт є самочинним будівництвом, з огляду на що та враховуючи те, що строк дії договору №008/14 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди скінчився та у відповідача-1 відсутні будь-які права на земельну ділянку, позивач, як особа яка від імені територіальної громади міста реалізує здійснює право власності на землю комунальної форми власності в силу положень ст. 212 ЗК України має право вимагати повернення цієї ділянки з приведенням її у придатний для використання стан, в т.ч. шляхом звільнення від наявної на ній зведеної відповідачем-1 споруди.
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, відповідач-1 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення місцевого господарського суду, посилаючись на те, що Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради без будь-яких зауважень була зареєстрована декларація про готовність до експлуатації проведеної реконструкції нежитлового приміщення, а отже Сумська міська рада в особі зазначеного управління без будь-яких зауважень погодила введення в експлуатацію належного ФОП Склярову О.О. об`єкта нерухомого майна. До того ж сам факт реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення. Також скаржник зазначає, що апеляційним судом не враховано висновків Верховного Суду стосовно застосування практики ЄСПЛ щодо принципу "належного урядування", відповідно до якого ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. 
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - апеляційним господарським судом не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18, від 06.08.2019 у справі № 916/2470/18, від 05.06.2019 у справі № 815/3172/18, від 22.11.2019 у справі  № 816/1085/16, від 24.01.2019 у справі № 814/762/17. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2021 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.06.2021 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 12.05.2021.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 13.05.2021 від третьої особи надійшли пояснення на касаційну скаргу, подані 07.05.2021, у яких її представник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, посилаючись на те, що після отримання декларації про готовність об`єкта до експлуатації орган державного архітектурно-будівельного контролю перевіряє лише повноту даних, зазначених у такій декларації та приймає рішення про реєстрацію або повертає її на доопрацювання. Крім цього, реконструкція можлива виключного щодо введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, чого не встановила державний реєстратор та прийняла незаконне рішення і безпідставно провела відповідну реєстрацію права власності.
Також до Верховного Суду 25.05.2021 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому його представник зазначає, що ухвала про відкриття касаційного провадження надійшла на адресу позивача 05.05.2021 і була передана до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради 11.05.2021. Уповноважена особа позивача, яка здійснювала самопредставництво інтересів останнього в судах першої та апеляційної інстанцій у цій справі, на цей час перебувала у відпустці та вийшла на роботу 17.05.2021. Враховуючи викладене, позивач просить продовжити строк на подання відзиву.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Оскільки зазначене клопотання подане поза межами встановленого строку разом з відзивом, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення. За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для продовження встановленого процесуального строку на подання відзиву на касаційну скаргу, у зв`язку з чим останній, відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України, залишається без розгляду як такий, що поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку.
Також до Верховного Суду 08.06.2021 від третьої особи надійшла заява, у якій представник просить розглядати касаційну скаргу без його участі.
Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників сторін, переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження, з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 300 ГПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Отже, з`ясування наявності права скаржника на касаційний перегляд судових рішень з підстав, наведених у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, перебуває в залежності від встановлення сукупності таких складових елементів (критеріїв) як подібність предмета спору (заявлених вимог), підстав позову (вимог), змісту позовних вимог та встановлених судами фактичних обставин, а також наявності однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.
В обґрунтування підстав для відкриття касаційного провадження відповідач-1 посилався на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 12.06.2019 у справі  № 916/1986/18, від 06.08.2019 у справі № 916/2470/18, від 05.06.2019 у справі № 815/3172/18, від 22.11.2019 у справі № 816/1085/16, від 24.01.2019 у справі № 814/762/17).
Разом з тим, дослідивши вказані постанови колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення Верховного Суду в яких посилається скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, не є подібними, з огляду на таке.
Так у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18 та від 06.08.2019 у справі № 916/2470/18 досліджувалися правовідносини, відповідно до яких відповідач (ТОВ "Енігма 13") отримав у власність нежитлове приміщення, як внесок у статутний капітал від фізичної особи, який в свою чергу отримав зазначене майно у власність за договором дарування від іншої фізичної особи, право власності на зазначене майно якої виникло на підставі скасованого рішення суду. В той час як у справі № 920/412/20 судом апеляційної інстанції встановлено, що зареєстрований за відповідачем-1 об`єкт в експлуатацію ніколи не був введений, право власності до цього ніколи не було зареєстровано як на новозбудований об`єкт нерухомості та не могло бути зареєстроване в силу положень ч. 4 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно", оскільки відповідна тимчасова споруда не була наділена статусом нежитлового приміщення, як нерухомого майна.
При цьому у вказаних справах декларації про готовність об`єктів до експлуатації були отримані на підставі чинних на момент їх оформлення заочних рішень суду, і судами встановлено, що право власності фізичних осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) та      ТОВ "Енігма 2013" виникло на законних підставах та на момент його оформлення за кожною з цих осіб не існувало жодних обставин та підстав для відмови їм у реєстрації їх права власності на спірний об`єкт нерухомості, оскільки заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2014, на яке посилається Одеська міська рада, було скасоване 24.03.2015, тобто вже після виникнення права власності.
В той час як у справі № 920/412/20 не встановлено наявності документа, що посвідчував право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, та доказів його подання для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.
Відповідно до п. 3.21 ДБН "Склад та зміст проектної документації на будівництво" А 2.2-3-2014 реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).
Отже, реконструкція можлива виключно відносно введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна.
У зв`язку з цим правильним є висновок апеляційного суду, що реєстрація декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) відносно реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за № CM 41190931466 не змінює первісної юридичної сутності об`єкту щодо якого проведено "реконструкцію", яка полягала у "демонтажу перегородок та оздобленні приміщень" з пересувної тимчасової споруди (літнього майданчика) щодо розміщення якої відповідачу-1 було встановлено сервітут та не наділяє його статусом нежитлового приміщення, як нерухомого майна.
Таким чином, правовідносини у справах № 916/1986/18 та № 916/2470/18, та у справі № 920/412/20 є відмінними за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами, і відповідні висновки Верховного Суду про те, що виникненню права власності у фізичних осіб та ТОВ "Енігма 2013", виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт, у зв`язку з чим відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність, зроблені з урахуванням конкретних обставин справи, відмінних від справи № 920/412/20.
Так само і висновки про те, що "зареєструвавши оскаржувану декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації" (п. 37 постанови від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18 і п. 42 постанови від 06.08.2019 у справі № 916/2470/18) не застосовні до даних правовідносин, оскільки в даному випадку було зареєстровано право власності на тимчасову споруду без документу, що посвідчував право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, та його подання для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт.
Відповідно до п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у відповідній редакції), для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності).
Разом з тим, як вже було зазначено, реконструкція можлива виключно відносно введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, однак зареєстрований за відповідачем-1 об`єкт в експлуатацію ніколи не був введений, право власності до цього ніколи не було зареєстровано як на новозбудований об`єкт нерухомості та не могло бути зареєстроване в силу положень ч. 4 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно".
Що ж до посилань скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у п. 42 постанови від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18, п. 73 постанови від 06.082019 у справі № 916/2470/18, п.п. 50, 51 постанови від 22.11.2019 у справі № 816/1085/16 стосовно того, що "після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного в силу його узаконення", то як вже зазначалось, правовідносини у справах № 916/2470/18 та № 916/1986/18 є відмінними по відношенню до тих, що склалися у справі № 920/412/20. У цій справі відповідний висновок про те, що спірний об`єкт є самочинним будівництвом, зроблений після встановлення наявності підстав для скасування державної реєстрації прав на нього, оскільки зареєстрований за відповідачем-1 об`єкт є тимчасовою спорудою в експлуатацію ніколи не був введений, право власності до цього ніколи не було зареєстровано, і суб`єктом реєстрації здійснено реєстрацію на нього права власності за відповідачем-1 з порушенням вимог законодавства та за наявності підстав для прийняття рішення про відмову у державній реєстрації права власності за відповідачем-1. 
В свою чергу, справа № 816/1085/16 відмінна від розглядуваної справи за предметом позову (визнання незаконним та скасування рішення про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації), підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами, а також у ній встановлено, що Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 28.01.2016 в цивільній справі № 538/44/16-ц за позивачем визнано право власності на громадський будинок-магазин загальною площею 14,5 кв.м, розташований за адресою: вул. Леніна (Героїв України), 26-б, м. Лохвиця.
Правовідносини у справі № 465/1461/16-а також є відмінними за предметом позову, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами. Так у ній фізична особа звернулась з позовом про визнання протиправною та скасування постанови Інспектора відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок ДАБІ про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 5100 грн за порушення вимог частини першої статті 188-42 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім цього, судом зазначено, що в матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок оформлене на позивача. Також на зворотній стороні аркушу справи 21 міститься зареєстрована Департаментом ДАБІ у Львівській області 26 лютого 2015 року декларація про готовність об`єкта до експлуатації. Тобто, зазначене свідоцтво оформлено до проведення перевірки 01.12.2015.   При цьому, в доводах апеляційної скарги відповідача, про ці обставини було також зазначено, разом з цим суди попередніх інстанцій залишили ці обставини не дослідженими та їм не надано належної правої оцінки. Враховуючи, що судами попередніх інстанцій зроблені висновки без дослідження всіх обставин у справі, є передчасними з огляду й на те, що до адміністративної відповідальності може бути притягнута особа лише за наявності факту вини, Верховний Суд оскаржувані судові рішення скасував і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
В свою чергу, відповідно до позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові у справі № 910/10987/18, за результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база в основі рішення суду в них може змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судом обставин і доказів у справі, а така зміна, у свою чергу, може вплинути на правові висновки в ній. Як зазначила сама ОП КГС у постанові - "ухвалення Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду постанови про скасування судових рішень судів нижчих інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору у справі.".
Так само і у справі № 804/1510/16, на постанову Верховного Суду від 19.09.2018 у якій посилається скаржника, позовними вимогами були визнання протиправним та скасувати рішення Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області "Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт" і Верховний Суд зазначив, що з моменту реєстрації відповідачем Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з якою пов`язується закінчення будівництва об`єкта містобудування, а також внаслідок реєстрації ТОВ "Еліона" права власності на новостворений об`єкт містобудування, Декларація про початок виконання будівельних робіт вичерпала дію. При цьому у розгляду цієї справи не ставилося питання про скасування запису про реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Тобто правовідносини у справі № 804/1510/16 та  № 920/412/20 є різним за предметом позову, підставами позову, та встановленими судом фактичними обставинами.
Аналогічно і у постанові від 05.06.2019 у справі № 815/3172/18 позовними вимогами були визнання протиправними та скасування наказів відповідача "Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт № ОД082170740968 від 15 березня 2017 року" та "Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 142171031090 від 13 квітня 2017 року". При цьому судами у цій справі встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 25.11.2002, виданим виконавчим комітетом Одеської міської ради, об`єкт, який розташований у АДРЕСА_3 та складається з нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 73,0 кв.м., відкритої веранди літ. «Б», відображених у технічному паспорті від 21.10.2002, належить на праві приватної власності ПП «Ентерпрайз». В подальшому 15.03.2017 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за № ОД 082170740968 зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції нежитлової будівлі-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з внутрішнім переплануванням та надбудовою другого поверху і мансарди, відповідно до якої у результаті реконструкції кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » матиме три поверхи загальною площею 489,0 м2. і 13.04.2017 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради зареєстровано за № ОД142171031090 декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, відповідно до якої завершено реконструкцію нежилої будівлі - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з внутрішнім переплануванням, загальна площа якого згідно техніко-економічних показників (з урахуванням результатів технічної інвентаризації) складає 491,4 м2. Таки чином, правовідносини стосувалися скасування наказів Управління ДАБІ про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, тобто за наявності неспростованого і нескасованого факту реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, в той час як у справі № 920/412/20 наявні інші правовідносини. З огляду на викладене, правовідносини у справі № 815/3172/18 та № 920/412/20 також є різним за предметом позову, підставами позову, та встановленими судом фактичними обставинами.
Що ж до посилань скаржника на висновки Верховного Суду у вказаних постановах стосовно принципу "належного урядування", то вони зроблені з урахуванням конкретних обставин справи, відмінних від цієї справи. В свою чергу, у справі "Суханов та Ільченко проти України", заяви № № 68385/10 та 71378/10, рішення від 26.06.2014, пункт 35 Європейський суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).
Разом з тим, із обставин даної справи, що переглядається у касаційному порядку, вбачається, що виходячи із наведених вище норм права очікування позивача для отримання задоволення своїх вимог не були засновані на законі та судовій практиці.
Так апеляційним судом встановлено порушення норм законодавства щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно, а саме - реєстрацію права власності за відповідачем-1 на пересувну тимчасову споруду (літнього майданчика) в порядку реконструкції, однак без доказів існування документа, що посвідчував право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, та доказів його подання для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт, що не свідчить про добросовісність дій самого відповідача-1. Отже, відповідні позовні вимоги у даній справі не становлять втручання у право ФОП Склярова О.О. на мирне володіння своїм майном і не суперечать принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Що ж до посилань скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.01.2019 у справі № 814/762/17, відповідно до яких "за наявності звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог містобудівного законодавства, орган державного архітектурно-будівельного контролю зобов`язаний провести позапланову перевірку незалежно від спливу тримісячного строку      для перевірки достовірності даних, наведених у декларації про початок виконання будівельних робіт", то вони зроблені у справі з позовними вимогами про визнання протиправними та скасування припису Управління ДАБІ (яким зобов`язано позивача зупинити виконання будівельних робіт та оформити відповідні документи необхідні для виконання будівельних робіт), наказу на проведення перевірки та постанови порушення позивачем вимог частини 8 статті 36 закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" і застосування до нього штрафу в сумі 57 600 грн., і позов був обґрунтований тим, що позапланова перевірка була призначена безпідставно, проведена з порушенням норм чинного законодавства, факти, які встановлені перевіркою не відповідають дійсності, тому наказ, припис та постанова підлягають визнанню протиправними та скасуванню. Тобто правовідносини у ній є відмінними за предметом позову, підставами позову, а також встановленими судом фактичними обставинами.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилався скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, не є подібними з викладених вище підстав. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним. 
Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom"). 
Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").
Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. 
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296, 326 ГПК України, Верховний Суд, - 
У Х В А Л И В :
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Склярова Олександра Олександровича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі № 920/412/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                             Могил С.К.   
Судді:                                                                                                     Волковицька Н.О.
                                                                                                               Міщенко І.С.