Номер провадження: 22-ц/813/4818/21 
Номер справи місцевого суду: 522/15219/17
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Фізичної особи – підприємця  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна у розмірі 87 883,57 грн.  

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року, Фізична особа – підприємець ОСОБА_1 (далі- ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату послуг постачання електричної енергії у розмірі 168563,31 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг постачання природного газу у розмірі 75680,26 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг постачання водопостачання та водовідведення у розмірі 49966,31 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг вивезення твердих відходів у розмірі 4 759,47 грн.; про стягнення витрат на оплату опалення готельного комплексу у розмірі 80 716,51 грн.; про стягнення витрат на оплату телекомунікаційних послуг у розмірі 2 287,50 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг зі спостереження за установкою пожежної автоматики у розмірі 2 800 грн.; про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна у розмірі 87 883,57 грн.; про стягнення витрат на оплату судового збору у розмірі 4726,56 грн.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2019 року провадження по справі за позовними вимогами Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату послуг постачання електричної енергії у розмірі 168563,31 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг постачання природного газу у розмірі 75680,26 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг постачання водопостачання та водовідведення у розмірі 49966,31 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг вивезення твердих відходів у розмірі 4 759,47 грн.; про стягнення витрат на оплату опалення готельного комплексу у розмірі 80 716,51 грн.; про стягнення витрат на оплату телекомунікаційних послуг у розмірі 2 287,50 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг зі спостереження за установкою пожежної автоматики у розмірі 2 800 грн. – закрито. Розгляд справи за позовними вимогами Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна у розмірі 87 883,57 грн. продовжено (Том І: а.с. 116-118). 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна у розмірі 87 883,57 грн. – відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна – задовольнити. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ФОП ОСОБА_1 є власником 1/2 частини готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 27847423 від 08.10.2014 року. Власником іншої 1/2 частини, тобто співвласником вказаного нерухомого майна є відповідач, ФОП ОСОБА_2 .
01 липня 2011 року власники готельного комплексу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали Договір оренди належного їм на праві часткової власності готельного комплексу з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 . На території вказаного вище готельного комплексу здійснюється підприємницька діяльність, а саме функціонує готель « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 
У травні 2016 року, представник відповідача звернуся до позивача з заявою в який просив надати йому його частку готельного комплексу в натурі для самостійного здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується докладною запискою чергового адміністратора готелю «Адмірал». 
31 травня 2016 року позивачем ОСОБА_1 було вирішено припинити використання 1/2 частини готельного комплексу, належної ОСОБА_2 . 
Відповідно до Акту від 09.08.2016 року ключі від номерного фонду, який відповідає частці відповідача у спільній частковій власності на нерухоме майно були передані представнику власника. З цього моменту та по теперішній час, на 1/2 частині готельного комплексу, яка належить ОСОБА_2 функціонує як готель « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У зв`язку зі зміною кількості номерів у готелі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було проведено повторну добровільну сертифікацію готелю. З 01.06.2016 року, позивач використовує лише належну йому особисто половину готельного комплексу.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними належними та допустимими доказами, а відтак в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна у розмірі 87 883,57 грн. слід відмовити в повному обсязі.
Проте апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, в ідповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Як роз`яснено п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013 року, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь - яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Згідно з ч. 1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Статтею 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року №10 надано роз`яснення, що у вирішенні питань, пов`язаних з прийняттям позовних заяв, господарським судам слід розрізняти поняття підвідомчості і підсудності справ. Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (стаття 12 ГПК України). Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких, віднесено до підвідомчості певного господарського суду (п.1 постанови). З огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей1,41,12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер (п. 2 постанови).
Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.
У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГПК України.
Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Відповідно до п.1, 15 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Згідно з ст.2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
Матеріалами справи встановлено, що у вересні 2019 року, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звертався до районного суду із заявою про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 13.08.2004 року. Відповідач ОСОБА_2 , також є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з ЄДРПОУ від 03.12.2015 року. Згідно виписки, основним видом економічної діяльності ФОН ОСОБА_2 є діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування. У позовній заяві позивач вказував, що сторони використовують належний їм на праві власності готельний комплекс для здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, сторонами спору є фізичні особи-підприємці. А сам спір виник з приводу витрат, здійснених в результаті підприємницької діяльності між сторонами (Том І: а.с. 104-105). 
За наслідками розгляду вищевказаної заяви, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2019 року провадження по справі за позовними вимогами Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату послуг постачання електричної енергії у розмірі 168563,31 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг постачання природного газу у розмірі 75680,26 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг постачання водопостачання та водовідведення у розмірі 49966,31 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг вивезення твердих відходів у розмірі 4 759,47 грн.; про стягнення витрат на оплату опалення готельного комплексу у розмірі 80 716,51 грн.; про стягнення витрат на оплату телекомунікаційних послуг у розмірі 2 287,50 грн.; про стягнення витрат на оплату послуг зі спостереження за установкою пожежної автоматики у розмірі 2 800 грн. – закрито. Розгляд справи за позовними вимогами Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна у розмірі 87 883,57 грн. продовжено (Том І: а.с. 116-118). 
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є фізичною особою – підприємцем, що підтверджується Свідоцтвом про держану реєстрацію фізичної особи – підприємця від 13.08.2004 року (Том І: а.с. 12).
При цьому, відповідач ОСОБА_2 також є фізичною особою – підприємцем, що підтверджується випискою з ЄДРПОУ від 03.12.2015 року (Том ІІ: а.с. 106). 
Отже, оскільки на момент подачі позову ОСОБА_1 (серпень 2017 року), сторонами по цій справі є фізичні – особи підприємці, а спір між ними виник з приводу витрат, здійснених в результаті підприємницької діяльності, тому дана справа відноситься до юрисдикції господарського суду.
Таким чином, суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства.
Згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору
Враховуючи те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 255 та ч.ч., 1,2 ст. 377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.
Крім того, на виконання вимог ч.1 ст. 256 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, та він має право протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Відтак, з урахуванням ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 255 ч. 1, ст. 367 ч. 4, ст. 377 ч.ч. 1, 2 цього Кодексу апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2020 року - скасувати, а провадження у справі - закрити.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 141, п.1 ч.1 ст. 255, 274, 367, 368, 374, ч.1 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2020 року – скасувати.
Прийняти постанову. 
Провадження у цивільній справі за позовом Фізичної особи – підприємця  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату ремонтних робіт та придбання майна у розмірі 87 883,57 грн.– закрити.
Роз`яснити учасникам справи, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції господарського суду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02.04.2021 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда