Ухвала
іменем України 
17 травня 2021 року
м. Київ
Справа № 760/34983/19
Провадження № 51- 1821 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року,
в с т а н о в и в:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Фастів Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 11 липня 2017 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до чотирьох років шести місяців позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року вирок змінено та призначено покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі,
засуджено за ст. 395 КК України до покарання у виді одного місяця арешту, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 72 КК України відповідає одному місяцю позбавлення волі. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року із змінами відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 21 листопада 2017 року й остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на один рік дев`ять місяців п`ятнадцять днів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін. 
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2019 року ОСОБА_4 звільнений умовно-достроково від відбування покарання за вироком Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року зі змінами відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 21 листопада 2017 року умовно-достроково на один рік вісім місяців п`ятнадцять днів та встановлений відносно нього адміністративний нагляд строком на один рік з наступними обмеженнями: заборона виходу з будинку/квартири/ з 21.00 год. до 05.00 год. ранку; заборона перебувати в ресторанах, кафе, барах району/міста/ з метою придбання та розпиття спиртних напоїв; реєстрація в органах Національної поліції України по місцю мешкання 2 рази на місяць; заборона виїзду в особистих справах за межі району/міста/.
28 травня 2019 року відповідно до ухвали судді Солом`янського районного суду м.  Києва відносно ОСОБА_4 були змінені обмеження, та встановлені наступні: не залишати квартиру АДРЕСА_2 в період часу з 21.00 год. до 05.00 год. ранку; заборона перебування в ресторанах, кафе, барах району (міста) з метою придбання та розпиття алкогольних напоїв; проходити реєстрацію у відділі ДОП Солом`янського УП за адресою: м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 47 каб. № 3, кожного першого та другого четверга кожного місяця з 17.00 до 19.00 годин; не виїжджати за межі м. Києва без дозволу начальника Солом`янського УП ГУНП у м. Києві.
Будучи ознайомленим 6 травня 2019 року з ухвалою суду та попередженим про кримінальну відповідальність за порушення адміністративного нагляду, ОСОБА_4 з метою ухилення від адміністративного нагляду та невиконання встановлених обмежень, самовільно без поважних причин та повідомлення працівників поліції з 31 жовтня 2019 року по 10 грудня 2019 року залишив своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 та виїхав за межі м.  Києва, без дозволу співробітників Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві, тим самим порушив встановлені відносно нього правила адміністративного нагляду.
Таким чином, ОСОБА_4 самовільно залишив місце проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 395 КК України.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та пом`якшити йому покарання. Вважає, що, обираючи міру покарання суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що він повністю визнав себе винуватим, підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини, надавав правдиві та послідовні покази, чим сприяв у якнайшвидшому розкриттю злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, повністю та щиро розкаявся у скоєному, має постійне місце проживання та місце роботи, має на утриманні малолітню дитину та матір, яку має доглядати у зв`язку з її хворобою, вчинив кримінальний проступок, на даний час проживає з цивільною дружиною, яка перебуває на обліку по вагітності в жіночій консультації, а тому вважає, що вказані обставини є тими, які пом`якшують покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються. 
Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно з КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання. 
Водночас, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; особу обвинуваченого, який працює, з його слів у листопаді 2020 року у нього народилась дитина, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий; обставини, що пом`якшують покарання, – щире каяття; обставини, що обтяжують покарання, – рецидив кримінального правопорушення; ставлення обвинуваченого до скоєного та обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання у виді 1 місяця арешту на найнижчій межі санкції, передбаченої ст. 395 КК України, не знайшовши підстав для застосування положень ст. 69 КК України.
Крім того, посилання обвинуваченого на необхідність призначення йому покарання із застосуванням ст. 69, 75 КПК Українисуд першої інстанції правильно визнав безпідставним, оскільки призначаючи обвинуваченому покарання, фактично врахував усі зазначені ним обставини.
В свою чергу, апеляційний суд, погодившись із таким рішенням місцевого суду, наголосив на тому, що судом першої інстанції встановлена лише одна обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, інші обставини, на які посилається обвинувачений у своїй апеляційній скарзі були враховані судом першої інстанції, однак правомірно не визнані такими, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та давали б суду підстави з урахуванням особи винуватого перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ст. 395 КК України.
Окрім зазначеного, апеляційний суд вказав, що судом першої інстанції також було правильно враховано, що ОСОБА_4 вчинив злочин в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року зі змінами відповідно до ухвали Київського апеляційного 21 листопада 2017 року, невідбутий строк покарання за яким – один рік вісім місяців п`ятнадцять днів, а тому суд обґрунтовано призначив остаточне покарання за правилами ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України.
Відповідно ж до зазначених норм закону, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком; остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Враховуючи наведене, апеляційний суд з огляду на встановлені фактичні обставини кримінального провадження та положення закону України про кримінальну відповідальність дійшов обґрунтованого висновку, що призначене судом покарання ОСОБА_4 за своїм видом і розміром є обґрунтованим та необхідним.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, вчиненому засудженим, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості. 
Колегія суддів вважає, що зазначені у касаційній скарзі обставини, які на думку засудженого мають пом`якшити йому покарання, правильно були враховані судами саме при призначенні останньому покарання у виді одного місяця арешту – на найнижчій межі санкції, передбаченої ст. 395 КК України, при цьому судами не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання. А тому його доводи щодо необхідності призначення йому більш м`якого покарання є неспроможними. 
Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                              ОСОБА_3