Номер провадження: 22-ц/813/2919/21 
Номер справи місцевого суду: 522/21066/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.04.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору – Одеська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про виселення та вивільнення приміщення, визнання права користування, -

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_5 у листопаді 2015 р. звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача – Одеська міська рада, просив виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житлового приміщення (т.1, а.с.43-45).
Відповідно до поданої заяви від 02.07.2018 року (т.3, а.с.47-53) про зміну підстав позову та доповнень предмету позову розгляд справи відбувається за наступними позовними вимогами, а саме позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 просили:
- визнати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування приміщенням АДРЕСА_2 ;
- виселити відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з приміщення №13 в будинку АДРЕСА_3 без надання їм іншого житлового приміщення;
- зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вивільнити приміщення №13 в будинку АДРЕСА_3 від речей і передати протягом трьох днів приміщення АДРЕСА_2 – позивачу ОСОБА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право користування приміщенням АДРЕСА_2 відповідно до рішення виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів від 07 квітня 1989 року №170, яке є чинним;
- всі витрати, пов`язані з розглядом справи, сплату судового збору покласти на відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 170 від 07.04.1989 р. (п.23) було надано сім`ї гр. ОСОБА_7 , який мешкає складом сім`ї 8 осіб для тимчасового проживання квартиру АДРЕСА_2 , що знаходиться в одноповерховому лівому флігелі у дворі будинку. У наступному розпорядженням Центральної районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 360 від 26.12.1996 р. ОСОБА_8 , яка мешкає в одній кімнаті площею 16,16 кв.м. квартири АДРЕСА_4 , було надано квартиру АДРЕСА_5 під підсобне приміщення. При цьому посилались на те, що немає жодного документу про позбавлення сім`ї позивача права користування цим житловим приміщенням АДРЕСА_5 , чим на думку позивачів, порушені передбачені ст. 47 Конституції України їх житлові права. Також вказували, що спірне приміщення не переводилось із розряду житлових в підсобне. Посилились на те, що оскільки за життя ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 у якості особи, що постійно проживає у квартирі АДРЕСА_4 , не була зареєстрована (і станом на дійсний час перебуває зареєстрованою за іншою адресою: АДРЕСА_6 ), а сама ОСОБА_8 про це заяви не подавала, то вважають, що після її смерті квартира АДРЕСА_7 стала юридично вільною та підлягає подальшому розподіленню серед осіб, що перебувають на обліку у якості потребуючих поліпшення житлових умов. Посилились на те, що не зважаючи на рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року, яким скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_8 на кв. АДРЕСА_4 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 16,2 кв.м., кухні площею 14,4 кв.м., вказане підсобне приміщення площею 24,2 кв.м. – кв. АДРЕСА_5 , ОСОБА_3 та її донька – ОСОБА_4 незаконно, тривалий час, без належних правових підстав удержують приміщення №13. Вказували, що ні родинні зв`язки відповідачки із ОСОБА_8 , ні той факт, що ОСОБА_3 є спадкоємницею померлої, ніяким чином не впливають на її право користування спірною квартирою АДРЕСА_5 , оскільки це житло у приватній власності померлої ОСОБА_8 не перебувало. Тому з посилання на положення ч.3 ст. 116 ЖК України вважають, що відповідачі мають бути виселенні із спірного приміщення. При цьому, у позові від (т.1, а.с.43-46) вказували, що за життя ні ОСОБА_8 , ні відповідачі по справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до спірної квартири не заселялись та у якості осіб, що там постійно проживають, не реєструвалися.
Зазначили, що у провадженні слідчого Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області при процесуальному керівництві Одеської місцевої прокуратури №3 знаходяться:
- кримінальна справа: № 058200800114, порушена прокуратурою Приморського району м. Одеси 23.04.2008 року по ч.. 3 ст. 358 КК України (за повідомленням Приморського СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 31.03.2009 року розслідування якої на 2 місяці постановою слідчого 23.06.2008 року зупинено по п.3 ст. 206 КПК України);
- кримінальні провадження № 12013170500002032, № 12014160500000659, № 12015160500010989, по яким ОСОБА_1 заявлено клопотання про проведення слідчих дій та заява прокурору, слідчому, керівнику органу досудового розслідування про кримінальні правопорушення по ст. 356 КПК України (самоправство), вчинені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і направлення зазначених вище кримінальних проваджень до суду.
За викладених обставин звернулись до суду з дійсним позовом. Як правові підстави позову позивачі зазначили, зокрема, положення ст. 3. 5. 6, 11, 15, 16, 316-319, 321 ЦК України; ст. 7, 8, 9, 116, 155 ЖК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 11.03.2008 року Портофранківським ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, місце реєстрації: АДРЕСА_6 ), третя особа на боці відповідача – Одеська міська рада (код ЄДРПОУ 26597691, місцезнаходження: м. Одеса, пл.. Думська, 1), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про виселення та вивільнення приміщення, визнання права користування, – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування поданої апеляційної скарги позивачі зазначають наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 двічі звертався до суду 04.11.2015 року та 17.11.2015 року про залучення його як третьої особи, проте процесуальних документів про допуск чи про відмову у допуску ОСОБА_5 до участі у справі в якості третьої особи з 04.11.2015 року судом не ухвалювалося, чим були порушені його права на допуск до суду і на справедливий суд.
В рішенні суду, що оскаржується невірно записано висновок щодо переведення житлового приміщення – квартири АДРЕСА_1 державного житлового фонду в нежиле, оскільки як правило, таке не допускається, а лише у виняткових випадках переведення житлових приміщень у нежиле може здійснюватися за Рішеннями виконавчого комітету Одеської міської ради, а не розпорядженням.
Право володіння, користування і розпорядження власністю має лише власник майна, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 власниками кв. АДРЕСА_5 не були, отже і ставити питання про переведення жилого приміщення кв. ІНФОРМАЦІЯ_2 в нежиле не могли.
Апелянти зазначають, що акт від 24.09.2015 року складений представником ОСОБА_3 – адвокатом Димовчі Т.В. – не відповідає нормам законодавства та є таким, що не підлягає прийняттю судом до уваги.
Також, представник апелянтів зазначає, що підставою виключення жилих приміщень із житлового фонду визначені в статті 7 ЖК Української РСР – повинно бути рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про непридатність для проживання, а такого рішення не існує, таким чином, приміщення АДРЕСА_2 є житловим.
Позивачі звертають увагу суду апеляційної інстанції також на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2013 року по цивільній справі № 2-3818/11 провадження № 22-ц/785/1035/13, свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_8 визнано недійсним. Проте при розгляді справи судом першої інстанції даний факт досліджено не було.
З огляду на вказане, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правомірно володіють та мають на це право, спірною квартирою АДРЕСА_5 відповідно до рішення виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів від 07 квітня 1989 року № 170, яке є чинним, ніким не оспорено і не скасовано.
09 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції апелянтами подано пояснення та доповнення обґрунтувань апеляційної скарги відповідно до яких, з метою всебічного розгляду справи необхідно приєднати до матеріалів справи документи, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме:
Розпорядження Центральної Районної Адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 360 від 26 грудня 1996 року в повному обсязі завіреного печаткою Департаменту Архівної справи та Діловодства ОМР від 18.03.2016 року за підписом директора – ОСОБА_9 – на 9 арк. з супровідним листом Архіву від 18.03.2016 року ; 465-Н від 26.12.1996 року на 1 арк.
Апелянти звертають увагу на той факт, що реєстру Розпорядження № 360 від 26.12.1996 року сфальсифіковано: на арк. 8 п. 8а допечатана ОСОБА_8 . Однак відомостей про приєднання до квартири АДРЕСА_9 займаною ОСОБА_8 по АДРЕСА_3 під підсобне приміщення – квартиру АДРЕСА_5 – в п. 8а не прописано. Крім того почтова адреса, ні мета ні склад сім`ї ОСОБА_8 не вказані.
За таких обставин, позивачі вважають, що фактично Розпорядження про списання в нежилий фонд квартири АДРЕСА_2 зовсім не існує, що підтверджено листами Департаменту Архівної Справи та Діловодства Одеської міської ради від 27 квітня 2016 року № 984-11.2-29 за підписом директора Департаменту Л.М. Хіторвій.
З огляду на зазначене як в апеляційній скарзі так і в доповненнях до неї апелянти просять суду рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року скасувати, та позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору – Одеська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про виселення та вивільнення приміщення, визнання права користування – задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
28 серпня 2019 року представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – адвокатом Димовою Тетяною Вікторівною подано відзив на апеляційну скаргу. Відповідачі зазначають, що вважають апеляційну скаргу безпідставною та належним чином не обґрунтованою, та відповідно такою що не підлягає задоволенню.
Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – зазначає, що ухвалюючи рішення, судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано всі обставини справи, а саме те, що:
-квартира АДРЕСА_2 , з якої апелянти (позивачі), згідно позову намагаються виселити відповідачів і визнати за ними право користування нею, була переведена зі статусу житлового приміщення в нежитлове.
-судом вірно встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с. 9) правонаступником померлої є її донька відповідач ОСОБА_3 . В 2010 році ОСОБА_3 за згодою своєї матері ОСОБА_8 вселилась до її квартири АДРЕСА_9 , яка на той час належала ОСОБА_8 на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1997 року, виданого на підставі Розпорядження органу приватизації № 9620. Даний факт підтверджується Актом складеним 24.09.2015 року та посвідченого начальником дільниці № 11КП "ЖКС "Порто-Франківський". А отже вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_10 не є самоправним та незаконним. Відповідно до вказаного посилання позивачів на ч. 3 статті 116 ЖК України є безпідставним, оскільки стосується осіб які самоправно зайняли жиле приміщення.
-при розгляді справи № 522/18132/14-ц (т. 3, а.с. 3-4) судом встановлено, що вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_10 не було самоправним та незаконним.
-позовні вимоги до ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки судом вірно встановлено, що вона не проживає за вказаною адресою.
-суд першої інстанції також дійшов вірного висновку щодо відсутності у позивачів правових підстав та повноважень на пред`явлення такої позовної вимоги як виселення, оскільки право власності на квартиру у будинку АДРЕСА_3 вони не набули, та належним чином не оформили.
-щодо позовних вимоги про визнання права користування приміщенням АДРЕСА_5 за позивачами відповідно до рішення виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів від 07 квітня 1989 року № 170, то апелянтами не надано суду доказів стосовного того, що на теперішній час квартира АДРЕСА_2 взагалі існує, та в якому статусі (житлова чи нежитлова)
-представник відповідачів також звертає увагу на той факт, що будинок АДРЕСА_3 відноситься до комунальної власності Одеської міської ради.
З огляду на зазначене у відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вважають, що у апелянтів відсутні будь-які підстави для визнання за собою права користування приміщенням АДРЕСА_2 .
Враховуючи вищенаведене, відповідачі вважають рішення суду першої інстанції обґрунтованим та законним, та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.05.2019 року під головуванням судді Кравця Ю.І. апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору – Одеська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про виселення та вивільнення приміщення, визнання права користування – залишено без руху, надано апелянту строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору – Одеська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про виселення та вивільнення приміщення, визнання права користування.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2019 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого Кравця Ю.І., суддів Журавльова О.Г. та Комлевої О.С. справу призначено до розгляду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 08.11.2019 року на виконання  п. 1.4. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року зі змінами від 23.10.2019 року та рішенням ВРП "Про переведення суддів апеляційного суду Одеської області Громіка Р.Д. до Одеського апеляційного суду" від 15.10.2019 року № 2739/0/15-19, рішенням ВРП "Про переведення суддів апеляційного суду Одеської області Князюка О.В. до Одеського апеляційного суду" від 15.10.2019 року № 2733/0/15-19року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: О. С. Комлевої, О. Г. Журавльова.
Розпорядженням № 5947 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Таварткіладзе О. М.та Заїкіна А. П.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2019 року під головуванням судді Князюка О.В. цивільну справу за за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору – Одеська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про виселення та вивільнення приміщення, визнання права користування - прийнято до провадження призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на „26” березня 2020 р. на 11 год. 00 хв.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.02.2020 року виправлено описку у резолютивній частини ухвали Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року та ухвалено: вважати вірним у резолютивній частині ухвали Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року дату призначення справи до розгляду на «04 червня 2020 року на 09 год. 45 хв.».
Розгляд справи неодноразово було відкладено за клопотанням сторін.
08 березня 2021 року у судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та її представник - адвокат Биков Дмитро Юрійович, апеляційну скаргу підтримували в повному обсязі. просили задовольнити.
Також, з`явився представник відповідача - адвокат Димовчі Т.В., щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд рішення суду першої інстації залишити без змін.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вказаною явкою.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що на підставі рішення Центральної районної ради народних депутатів Виконавчого комітету № 577 від 19.10.1979 року, будинок АДРЕСА_3 був визнаний ветхим.
Рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 170 від 07.04.1989 р. було надано для тимчасового проживання, до підходу черги на отримання жилого приміщення, з пропискою по минулому місцю проживання, але з оплатою за житлову площу та комунальні послуги згідно з рішенням міськвиконкому № 106 від 21.02.1987 р. частині сім`ї гр. ОСОБА_7 , який мешкає складом сім`ї 8 осіб в двох кімнатах площею 40,89 кв.м. окремої квартири АДРЕСА_4 , визнаним ветхим рішенням райвиконкому № 577 від 19.10.1979 р. по АДРЕСА_3 , одну кімнату площею 14 кв.м. окремої квартири АДРЕСА_5 того ж будинку (т.1 а.с.54-56).
Згідно рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 510 від 06.10.1989 р. було задоволено прохання мешканців квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_2 , було надано дозвіл на тимчасове проживання, до підходу черги на отримання житлового приміщення, з пропискою по попередньому місцю проживання з оплатою за житлову площу та комунальні послуги згідно з рішенням міськвиконкому № 106 від 21.02.1987 р. гр. ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_7 та гр. ОСОБА_10 , який мешкав у вказаній квартирі, - у квартирі АДРЕСА_5 .
Розпорядженням Центральної районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 360 від 26.12.1996 р. ОСОБА_8 , яка мешкає в одній кімнаті площею 16,16 кв.м. квартири АДРЕСА_4 , було надано квартиру АДРЕСА_5 під підсобне приміщення (т.1 а.с.63). Таким чином, зазначена квартира АДРЕСА_5 була переведена зі статусу житлового приміщення в нежитлове.
Зазначене розпорядження Центральної районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 360 від 26.12.1996 р. є чинним та ніким не оскаржувалось.
У подальшому 07.04.1997 року після смерті ОСОБА_10 , який помер у 1995 році, його дружина ОСОБА_8 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» звернулася з заявою на ім`я керівника органу приватизації з проханням передати їй в приватну власність квартиру АДРЕСА_4 . До вказаної заяви було додано Довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ним приміщення, яка видана ЖЕУ № 38, та згідно якої ОСОБА_8 мешкає в квартирі АДРЕСА_4 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 16,2 кв.м., кухні площею 14,4 кв.м., вказане підсобне приміщення площею 24,2 кв.м. – кв. № 13. Загальна площа квартири 56, 1 кв.м..
14 квітня 1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради народних депутатів було видане Свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_4 , заг.пл.. 56,1 кв.м., за № 7-11413, на підставі розпорядження органу приватизації № 96200 від 14.04.1997 року. Власником спірної квартири вказана ОСОБА_8 .
Судом встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 від 08.03.2012 року (т.1, а.с.9), правонаступником померлої є донька ОСОБА_3 .
Також ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 (т.2, а.с.59), правонаступником померлого є, зокрема, його дружина - ОСОБА_1 , яка згідно довідки (виписки із домової книжки про склад сім`ї та реєстрацію від 16.01.2017 року (т.2, а.с.62) зареєстрована разом із донькою ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_10 .
У подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року за розглядом справи №2-3818/11 було задоволено позов першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в особі Одеської міської ради в інтересах ОСОБА_5 до Управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства Одеської міської ради), ОСОБА_10 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про визнання приватизації недійсною та свідоцтво про право власності від 14.04.1997 року, що видане управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_4 , заг.пл.. 56,1 кв.м., визнано недійсним (т.1, а.с.99-100).
Суд апеляційної інстанції за розглядом справи №2-3818/11 встановив, що внаслідок приватизації квартири, яка проведена з порушенням вищезазначених норм матеріального права, ОСОБА_5 був позбавлений конституційного права на житло.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року було залишено без змін ухвалою ВССУ від 28.08.2013 року (т.1, а.с.101-102).
Також судом касаційної інстанції за розглядом справи №2-3818/11 в ухвалі від 28.08.2013 року зазначено, що відсутні докази того, що ОСОБА_5 втратив право користування квартирою по АДРЕСА_3 у зв`язку з отриманням іншого житлового приміщення.
Відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року по справі №22-ц/1053/13 Департаментом міського господарства Одеської міської ради 21.01.2014 року прийнято розпорядження №7 «Про визнання недійсним свідоцтва №7-11413 від 14.04.1997 року про право власності на житло».
Згідно листів виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.11.2014 року (т.1, а.с.207), юридичного департаменту Одеської міської ради від 08.12.2014 року (т.1, а.с.208), адресованих ОСОБА_5 , копія вказаного розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 21.01.2014 року №7 направлялась гр. ОСОБА_5 листом від 13.03.2014 року №436-Н/вих. Також у даних листах зазначено про виконання у повному обсязі вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції від 05.03.2013 року.
Разом із тим, матеріали справи містять докази щодо відсутності в архіві рішення виконкому Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси за №360 датований саме 26.12.1996 року, згідно із випискою з якого приміщення АДРЕСА_2 , як підсобне, передане у користування ОСОБА_8 як наймачу кв. АДРЕСА_10 .
Зазначене підтверджується листом Департаменту архівної справи та діловодства від 27.04.2016 року (т.1, а.с.211), згідно якого вказано про відсутність документів, які були підставою для прийняття розпорядження Центральної районної адміністрації №360 від 26.12.1996 року.
Також, листом Департаменту архівної справи та діловодства від 11.06.2015 року (т.1, а.с.209) повідомлено, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради за датою 26.12.1996 року під №360 не існує. У матеріалах справи (т.1, а.с.210) наявне рішення виконавчого комітету народних депутатів Одеської міської ради під № 360 датоване 07.09.1996 року, згідно якого вирішувалось питання щодо реєстрації договору купівлі-продажу комунальної власності орендованої ОА АП «Агідель», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 .
Згідно акту мешканців будинку АДРЕСА_3 , засвідчений начальником дільниці №11 КП «ЖКС «Порто-Франківський», від 24.09.2015 року (т.3, а.с.102), квартира АДРЕСА_5 того ж будинку на балансі КП «ЖКС «Порто-Франківський» не значиться; квартири під АДРЕСА_5 у зазначеному будинку взагалі не існує.
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа №522/18132/14-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Одеської міської ради про виселення, вселення та визначення статусу приміщення, а саме кв. АДРЕСА_2 , по якій 10.09.2015 року судом винесено рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду ніким не оскаржувалось (т.3, а.с.3-4).
За розглядом даної справи судом встановлено, що ОСОБА_3 за згодою своєї матері ОСОБА_8 вселилася до її квартири АДРЕСА_7 а у 2010 році, яка на той час належала ОСОБА_8 на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1997 року, виданого на підставі Розпорядження органа приватизації № 96200. А отже, суд встановив, що вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_10 не було самоправним та незаконним.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої 
Відповідно дост. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо вимог про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права користування приміщенням АДРЕСА_2 відповідно до рішення виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів від 07 квітня 1989 року №170, яке є чинним, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що на підставі рішення Центральної районної ради народних депутатів Виконавчого комітету № 577 від 19.10.1979 року, будинок АДРЕСА_3 був визнаний ветхим.
Рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 170 від 07.04.1989 р. було надано для тимчасового проживання, до підходу черги на отримання жилого приміщення, з пропискою по минулому місцю проживання, але з оплатою за житлову площу та комунальні послуги згідно з рішенням міськвиконкому № 106 від 21.02.1987 р. частині сім`ї гр. ОСОБА_7 , який мешкає складом сім`ї 8 осіб в двох кімнатах площею 40,89 кв.м. окремої квартири АДРЕСА_4 , визнаним ветхим рішенням райвиконкому № 577 від 19.10.1979 р. по АДРЕСА_3 , одну кімнату площею 14 кв.м. окремої квартири АДРЕСА_5 того ж будинку (т.1 а.с.54-56).
Згідно рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 510 від 06.10.1989 р. було задоволено прохання мешканців квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_2 , було надано дозвіл на тимчасове проживання, до підходу черги на отримання житлового приміщення, з пропискою по попередньому місцю проживання з оплатою за житлову площу та комунальні послуги згідно з рішенням міськвиконкому № 106 від 21.02.1987 р. гр. ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_7 та гр. ОСОБА_10 , який мешкав у вказаній квартирі, - у квартирі АДРЕСА_5 .
Розпорядженням Центральної районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 360 від 26.12.1996 р. ОСОБА_8 , яка мешкає в одній кімнаті площею 16,16 кв.м. квартири АДРЕСА_4 , було надано квартиру АДРЕСА_5 під підсобне приміщення (т.1 а.с.63). Таким чином, зазначена квартира АДРЕСА_5 була переведена зі статусу житлового приміщення в нежитлове.
Крім того, щодо законності відведення колишньої квартири АДРЕСА_2 під підсобне приміщення згідно відповіді наданої ВК ОМР від 18.11.2014 року № 37-Н-5239 ( т. 4, а.с. 18-20) зазначено, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.12.1996 року за № 360 (копія рішення наявна в матеріалах справи том. 1 а.с. 62-64)) вищезазначена квартира була відведена під підсобне приміщення мешканцю квартири АДРЕСА_7 а гр. ОСОБА_8 . На теперішній час вказане рішення є чинним.
У відповідності до ст. 31 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно положень ст.ст. 51-52 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
Жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.
У відповідності до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Судом встановлено, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_3 відноситься до комунальної власності Одеської міської ради.
Відповідно до ст. 51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видається громадянинові виконавчим комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду.
Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЖК України, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Між тим, із тексту рішення суду від 10.09.2015 року (справа 522/18132/14-ц) вбачається, що за розглядом справи №522/18132/14-ц судом були досліджені листи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, які стосувались позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 щодо вселення в квартиру АДРЕСА_5 .
Зокрема судом встановлено, що:
- згідно листа Приморської районної адміністрації вих. № 01-12/1038 від 10 червня 2015 року (справа №522/18132/14-ц, арк..75), із 2003 року квартира родині гр. ОСОБА_7 чи членам його родини райадміністрацією не розподілялась, ордер не видавався;
- згідно листа Приморської районної адміністрації вих. № 01-12/1194 від липня 2015 року (арк. справи № 134) ОСОБА_7 та членам його родини ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ордера на квартири райадміністрацією не видавалися;
У матеріалах справи №522/18132/14-ц є також лист Приморської районної адміністрації вих. № Н-2/3 від 24 квітня 2013 року (арк. справи № 68), в якому зазначено що гр. ОСОБА_5 , який відноситься до родини ОСОБА_7 , на квартирному обліку за місцем проживання при Приморській райадміністрації не перебуває. Також зазначено, що гр. ОСОБА_5 неодноразово рекомендувалось звернутися до Приморської районної адміністрації з питання прийняття на квартирний облік, але станом на 10.04.2012 року такого звернення не надходило.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).
Вищевикладені обставини не спростовані стороною позивача. Окрім того, судом не встановлено перешкод із боку відповідачів у користуванні позивачами спірним приміщенням.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо фальсифікації Розпорядження № 360 від 26.12.1996 року на арк. 8 п. 8а, оскільки відповідно до візуального огляду такого не вбачається, клопотання про проведення експертизи щодо вказаного питання позивачами заявлено не було як в суді першої так і апеляційної інстанції.
Висновки позивачів про те, що фактично Розпорядження про списання в нежилий фонд квартири АДРЕСА_2 зовсім не існує, на підставі листів Департаменту Архівної Справи та Діловодства Одеської міської ради від 27 квітня 2016 року № 984-11.2-29 за підписом директора Департаменту Л.М. Хіторвій апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наданих відповідей вказаного факту не вбачається.
При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивачів на положення ст. 155 ЖК України, а також на положення ЦК України, які стосуються права власності, оскільки судом не встановлено, що позивачі були та є власниками спірного приміщення.
На теперішній час позивачі не надали суду докази стосовно того, що спірне приміщення – квартира АДРЕСА_5 взагалі існує, в якому статус (житлова чи нежитлова).
Позивачі вимагають визнати відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням АДРЕСА_2 ; виселити їх із вказаного приміщення без надання їм іншого житлового приміщення та зобов`язати відповідачів вивільнити приміщення АДРЕСА_2 від речей і передати протягом трьох днів приміщення АДРЕСА_2 – позивачу ОСОБА_1 .
При цьому, стороною позивача не визначено жодних правових вимог в обґрунтування вимог про визнання осіб – відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням.
У відповідності до ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За положеннями статті 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 150 ЖК України і ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Розпорядженням Центральної районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 360 від 26.12.1996 р. ОСОБА_8 , яка мешкає в одній кімнаті площею 16,16 кв.м. квартири АДРЕСА_4 , було надано квартиру АДРЕСА_5 під підсобне приміщення (т.1 а.с.63). Таким чином, зазначена квартира АДРЕСА_5 була переведена зі статусу житлового приміщення в нежитлове.
Зазначене розпорядження Центральної районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 360 від 26.12.1996 р. є чинним та ніким не оскаржувалось.
У подальшому 07.04.1997 року після смерті ОСОБА_10 , який помер у 1995 році, його дружина ОСОБА_8 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» звернулася з заявою на ім`я керівника органу приватизації з проханням передати їй в приватну власність квартиру АДРЕСА_4 . До вказаної заяви було додано Довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ним приміщення, яка видана ЖЕУ № 38, та згідно якої ОСОБА_8 мешкає в квартирі АДРЕСА_4 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 16,2 кв.м., кухні площею 14,4 кв.м., вказане підсобне приміщення площею 24,2 кв.м. – кв. № 13. Загальна площа квартири 56, 1 кв.м..
14 квітня 1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради народних депутатів було видане Свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_4 , заг.пл. 56,1 кв.м., за № 7-11413, на підставі розпорядження органу приватизації № 96200 від 14.04.1997 року. Власником спірної квартири вказана ОСОБА_8 .
Судом встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 від 08.03.2012 року (т.1, а.с.9), правонаступником померлої є донька ОСОБА_3 ..
Також ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 (т.2, а.с.59), правонаступником померлого є, зокрема, його дружина - ОСОБА_1 , яка згідно довідки (виписки із домової книжки про склад сім`ї та реєстрацію від 16.01.2017 року (т.2, а.с.62)) зареєстрована разом із донькою ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_10 .
У подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року за розглядом справи №2-3818/11 було задоволено позов першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в особі Одеської міської ради в інтересах ОСОБА_5 до Управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства Одеської міської ради), ОСОБА_10 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про визнання приватизації недійсною та свідоцтво про право власності від 14.04.1997 року, що видане управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_4 , заг.пл.. 56,1 кв.м., визнано недійсним (т.1, а.с.99-100).
Суд апеляційної інстанції за розглядом справи №2-3818/11 встановив, що внаслідок приватизації квартири, яка проведена з порушенням вищезазначених норм матеріального права, ОСОБА_5 був позбавлений конституційного права на житло.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року було залишено без змін ухвалою ВССУ від 28.08.2013 року (т.1, а.с.101-102).
Також судом касаційної інстанції за розглядом справи №2-3818/11 в ухвалі від 28.08.2013 року зазначено, що відсутні докази того, що ОСОБА_5 втратив право користування квартирою по АДРЕСА_3 у зв`язку з отриманням іншого житлового приміщення.
Відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року по справі №22-ц/1053/13 Департаментом міського господарства Одеської міської ради 21.01.2014 року прийнято розпорядження №7 «Про визнання недійсним свідоцтва №7-11413 від 14.04.1997 року про право власності на житло».
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України на яку посилаються в своїй позовній заяві позивачі, виселенню без надання іншого жилого приміщення підлягають особи, які самоправно зайняли жиле приміщення.
Як вже було встановлено судом, багатоквартирний будинок АДРЕСА_3 відноситься до комунальної власності Одеської міської ради.
У свою чергу, у встановленому законом порядку позивачі право власності на квартири у будинку АДРЕСА_3 не набули та не оформлювали.
При цьому суд враховує, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа №522/18132/14-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Одеської міської ради про виселення, вселення та визначення статусу приміщення, а саме кв. АДРЕСА_2 , по якій 10.09.2015 року судом винесено рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду ніким не оскаржувалось (т.3, а.с.3-4).
За розглядом даної справи судом встановлено, що ОСОБА_3 за згодою своєї матері ОСОБА_8 вселилася до її квартири АДРЕСА_7 а у 2010 році, яка на той час належала ОСОБА_8 на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1997 року, виданого на підставі Розпорядження органа приватизації № 96200. А отже, суд встановив, що вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_10 не було самоправним та незаконним. Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Матеріали справи не містять, а сторони не надали жодних доказів щодо результатів розгляду кримінальних проваджень, на які сторона позивача посилалась у своєму позові.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).
Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Отже, з урахуванням викладених та встановлених обставин суд вбачає, що вказані норми матеріального права не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами по справі, а тому відсутні підстави для задоволені позову в частині вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням, та виселення їх.
Окрім того, як встановлено із пояснень позивачки ОСОБА_1 , спірне приміщення № НОМЕР_7 огороджене металевими дверима та фактично доступу до нього відповідачі не мають. При цьому, із матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_6 , а з пояснень відповідачки ОСОБА_3 - її донька взагалі мешкає зі своєю сім`єю (чоловіком та двома дітьми) за іншою адресою.
Таким чином, із огляду на викладене зі сторони позивачів не доведено належними та допустимими доказами порушення будь-яких їх житлових прав із боку відповідачів.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. (ст. 89 ЦПК України).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням.
При дослідженні обставин справи КЦС висловив таку позицію.
Частиною 1 ст. 383 ЦКУ та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.
У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону.
Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.
Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій.
Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов:
- втручання повинно здійснюватися «згідно із законом»,
- воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»:
містить у собі конкуруючий приватний інтерес;
зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»;
для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.
Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа — добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Верховний Суд зазначив, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Слід також зазначити, що європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, $ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвiсаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції). (dec.): Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) (ВП). 8 41. Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів відмовила у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за її подання відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 –залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.04.2021 року.
Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                                  А. П. Заїкін
О. М. Таварткіладзе