Справа № 465/4345/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М. 
Провадження № 22-ц/811/2592/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Мікуш Ю.Р.
секретаря: Бадівської О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 29 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 до Франківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Львові про зняття арешту,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Франківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Львові про зняття арешту.
В поданій позовній заяві позивач зазначає, що стосовно нього було відкрито виконавче провадження №20679657 на підставі виконавчого листа № 2-1462, виданого 08.07.2010 Франківським районним судом м.Львова. Як вбачається з інформації, отриманої з автоматизованої системи виконавчих проваджень, постанову про повернення виконавчого документу у виконавчому провадженні №20679657 було ухвалено 28.03.2016, тобто більше ніж 4 роки тому. Так як виконавче провадження є завершеним, строк пред`явлення до виконання виконавчого документу давно вичерпаний, тому арешт за ци провадженням має бути знятий. 
Просив позов задовольнити.
Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 29 липня 2020 року у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Львові про зняття арешту – відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції, зазначаючи, що в порядку ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" позивач, як колишній боржник за виконавчим провадженням, не має права звертатись до суду з позовом про зняття арешту з його майна, допускає помилкове, занадто звужене тлумачення цієї норми та необгрунтоване обмеження кола суб`єктів, які мають право пред`явити такий позов.
Стверджує, що відмова у відкритті провадження у даній справі є фактично відмовою у доступі до правосуддя. Просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду клопотання про проведення розгляду справи за його відсутності, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду не повністю таким вимогам відповідає.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому оскільки ОСОБА_1 є власником майна, на яке накладено арешт, та боржником у виконавчому провадженні, правила ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» на спірні правовідносини не розповсюджуючись, даний спір не може бути розглянутий судом за правилами позовного провадження, тому у відкритті провадження необхідно відмовити відповідно до ст.186 ЦПК України.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо , заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції та належного виду провадження, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства і в порядку певного виду провадження, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути безпосереднє визначення в законі певного виду судочинства, а також певного виду судового провадження, в якому розглядається визначена категорія справ.
Дійшовши до висновку про те, що вирішення питання про скасування арешту з майна позивача не підлягає вирішенню у позовному провадженні, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 186 ЦПК України, оскільки не врахував, що наведене правило регламентує виключно підстави відмови у відкритті провадження у справі лише у разі, якщо така справа взагалі не підлягає розглядові у порядку цивільного судочинства, а не у разі, якщо позивач обрав неправильний вид провадження у межах цивільного судочинства. 
Оскільки допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, така підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
       Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 29 липня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:18.05.2021

Головуючий         

Судді